Справа № 343/2042/22
Провадження № 22-ц/4808/414/24
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги за апеляційними скарг ами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 20 грудня 2023 року під головуванням судді Монташевич С.М. у м. Долина,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги.

Позов обґрунтований тим, що сторони зареєстрували шлюб 07.09.2012, який був розірваний рішенням Долинського районного суду від 26.07.2016. З часу розірвання шлюбу вони залишилися проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала матері позивача ОСОБА_3 З 11.08.2020 на підставі договору дарування позивач набув право власності на вказану квартиру.

З часу спільного проживання відповідачка жодного разу не здійснювала платежів щодо оплати комунальних послуг. Всі житлово-комунальні платежі, поточні ремонти та утримання майна здійснював тільки ОСОБА_1 . Натомість відповідачка порушує правила співжиття та відмовляється добровільно нести солідарні витрати на утримання квартири, у зв`язку з чим між ними завжди виникають конфлікти та суперечки.

В загальному за період з січня 2019 року по вересень 2022 року включно позивачем проведено сплату комунальних послуг на загальну суму 66 524,18 грн. Даний факт підтверджується випискою ТОВ «Нова-Долина» за період з 01.01.2019 по 31.08.2022 в сумі 5347,93 грн, інформацією з ТОВ «Івано-Франківськгаз збут» про оплату особового рахунка з 01.05.2019 по 01.05.2022 в сумі 30 136,97 грн, інформацією АТ «Івано-Франківськгаз» за період з січня 2020 року по серпень 2022 року в сумі 5 120,64 грн, довідкою ТОВ «Прикарпаттяенерготрейд» про оплату за спожиту електроенергію за період з 01.09.2019 по 01.09.2022 в сумі 15739,64 грн, інформацією з філії «Прикарпаттяобленерго» «Західна» про обсяги розподіленої електроенергії за період з вересня 2019 року по серпень 2022 року в сумі 10 179 грн.

Посилаючись на викладене, а також те, що оскільки позивач вимушено несе збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг, він в силу вимог ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу до ОСОБА_2 , з врахуванням заяви від 08.12.2023 про зменшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію за фактично сплачені комунальні послуги в розмірі 28 172,59 грн.

Рішенням Долинського районного суду від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за фактично сплачені житлово-комунальні послуги в розмірі 2 127,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 74,93 грн сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що надані позивачем квитанції дійсно містять інформацію про те, що платником є ОСОБА_3 - його мати. Як було встановлено судом першої інстанції, його мати була попереднім власником квартири, яка була пізніше подарована позивачу і з 11.08.2020 він став власником. Відповідно всі особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг були оформлені на неї.

Проте оплату за комунальні послуги проводив позивач і це можна встановити з доданих квитанцій, оскільки кожна квитанція містить власний код. За кодом квитанції можна здійснити перевірку документів ПриватБанку на їхньому сайті за посиланням: https://privatbank.ua/check, що є у вільному доступі.

Факт того, що саме позивач здійснював оплату за комунальні послуги підтверджується платіжними інструкціями, які видаються системою за вказаним кодом квитанції, а саме в усіх платіжних інструкціях, де ім`ям платника вказано - ОСОБА_3 , код платника зазначено: « НОМЕР_1 » - РНОКПП позивача, а не його матері.

Оскільки рахунки для оплати житлово-комунальних послуг досі числяться за колишнім власником - ОСОБА_3 , то її ім`я і зазначається при оплаті комунальних послуг. Проте оплата все ж таки ідентифікується за різними кодами платників і серед них немає РІІОКПП матері позивача. Цим доводиться те, що оплату вона не здійснювала.

Проте суд першої інстанції поверхнево оцінив надані квитанції, вказавши, що платником за комунальні послуги є колишня власниця квартири, неправильно та неповно встановив обставини, які мають значення для справи, і необґрунтовано не взяв до уваги докази, у вигляді наданих квитанцій.

Враховуючи, що після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати з двома неповнолітніми дітьми у квартирі позивача і після його виїзду за кордон колишня дружина залишилася у квартирі, тому суд першої інстанції вказав, що позивач має право претендувати на грошову компенсацію від відповідачки за половину фактично сплачених житлово-комунальних послуг. При цьому, між власником квартири та колишнім членом його сім`ї відсутній договір про безоплатне користування жилим приміщенням і відсутність такого договору між ними не звільняє мешканця квартири від обов`язку оплати комунальних послуг.

Згідно всіх доданих квитанцій сплачена сума складає 23 557,20 гривень, відтак відповідачка має сплатити позивачу половину з зазначеної суми, а саме 11 778,60 грн.

Також посилання суду першої інстанції щодо того, що суд позбавлений суд можливості пересвідчитися у порядку визначення вартості наданих правничих послуг, обрахування гонорару (в сталій сумі чи від наданих послуг) та переконатися в дійсній домовленості сторін щодо розміру гонорару через недолучення до матеріалів справи договору про надання професійної правничої допомоги є необґрунтованим. Відповідно заявлені правничі послуги підлягають стягненню на користь позивача.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що представник позивача долучив квитанції зі значним порушення норм та вимог ЦПК України, а саме пропустив строк на долучення таких доказів та не заявив клопотання щодо поновлення судом такого строку, натомість долучив їх під час розгляду справи без обґрунтування неможливість їх подання у встановлені строки, а долучив їх на спростування доводів її представниці.

Долучені квитанції у переважній більшості містять інформацію, що платником є мати позивача, а не він сам. Також квитанції, долучені представником ОСОБА_1 містять закриту інформацію щодо РНОКПП та номера рахунку, що абсолютно відрізняє їх від квитанцій, які долучила до матеріалів справи вона.

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був брати до уваги квитанції, які долучив представник позивача і розглядати їх як належні й допустимі докази.

Зазначає, що доводи позивача щодо місця її реєстрації за адресою належної йому квартири у період з січня 2019 року по вересень 2022 року включно не підтверджені жодним допустимим та належним доказом, який би містився у матеріалах справи.

Вказує, що між сторонами будь-який договір не укладався, а також нею не укладалося відповідного договору про надання житлово-комунальної послуги, однак судом першої інстанції цього не враховано при ухваленні рішення по справі.

Також суд першої інстанції зробив невірний висновок, що зазначення представником позивача ОСОБА_4 у ордері від 15.11.2022 відомостей щодо того, що йому не видавалося посвідчення адвоката, не може вважатися значними неточностями та такі не впливають на можливість представляти інтереси клієнта в суді.

Апелянт вважає, що адвокат Комарницький Е.Г. не мав права станом на 16.11.2022 здійснювати представництво позивача, а відтак оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити позов без задоволення в повному обсязі.

Сторони правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 та про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до ч. 1, 2, 3-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , він зареєстрований у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7-9).

За вказаною адресою зареєстрована також ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 14/05-244205 від 13.12.2022, наданою Долинькою міською радою (т. 1 а.с. 48).

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено відсутність реєстрації інших дієздатних осіб у квартирі за вищевказаною адресою.

Згідно з договором дарування від 11.08.2020 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 23).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем 11.08.2020, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219855593 від 11.08.2020 (т. 1 а.с. 24).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26.07.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Неповнолітніх дітей залишено проживати з мамою ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 22).

Представник позивача вказує, що відповідачка з дітьми проживає у належній ОСОБА_1 квартирі, однак не сплачує житлово-комунальні послуги. Натомість відповідачка зазначає, що дійсно інколи проживає у квартирі, але сплачує житлово-комунальні послуги.

На підтвердження понесення витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2019 по 31.08.2023 позивач надав копії:

- виписки з особового рахунка ТОВ «Нова Долина» по квартплаті вул. Молодіжна, 10/28 за період з 01.01.2019 по 31.08.2022, в якій вказано, що за вказаний період нараховано 5 931,20 грн, сплачено 6 672,48 грн (т. 1 а.с. 11-12). На останню сплачену суму в розмірі 1 324,55 грн, яка мала місце 20.08.2022, позивач не претендує, про що вказав його представник у судовому засіданні в суді першої інстанції, заявивши в цій частині до стягнення половину з суми 5 347,93 грн, що є правом позивача заявляти менший розмір, а періодом у який така була понесена просив вважати період з 01.01.2019 по 31.08.2022;

- інформації про оплату по особовому рахунку НОМЕР_2 з ТОВ «Івано-Франківськгаззбут» за спожитий газ за період з травня 2019 року по травень 2022 року, в якій зазначено, що нараховано 26 474,21 грн, сплачено 30 136,97 грн (т. 1 а.с. 13-14);

- інформації щодо нарахування та проведення розрахунків з АТ «Івано-Франківськгаз» по ОСОБА_1 , особовий рахунок НОМЕР_2 , за послугу з розподілу природного газу, в якій вказано, що за період з січня 2020 року по серпень 2022 року нараховано 6 145,82 грн, оплачено 5 120,64 грн (т. 1 а.с. 15-16);

- довідки про оплату та нарахування за спожиту електричну енергію за період з 01.09.2019 по 01.09.2022, відповідно до якої нараховано 15 547,92 грн, сплачено 15 739,64 грн (т. 1 а.с. 17-18);

- інформації про обсяги розподіленої електричної енергії по особовому рахунку НОМЕР_3 , в якій вказано обсяг споживання 10 179 кВт*год (т. 1 а.с. 19-21). У позовній заяві величина 10 179 зазначена у гривнях і була врахована в суму витрат за житлово-комунальні послуги, хоча це кіловати, у зв`язку з чим представник позивача зменшив позовні вимоги, про що вказано вище.

Також стороною позивача надано квитанції (т. 1 а.с. 97-118), якими підтверджується понесення витрат на житлово-комунальні послуги за вищевказаною адресою.

Встановлено, що платежі згідно вказаних квитанцій здійснені в тому числі і за водовідведення та водопостачання, хоча стягнення витрат за такі послуги позивачем не заявляється, квитанції дублюються, платником в одних вказаний ОСОБА_1 , в інших - ОСОБА_3 , хоча остання не є учасником справи, клопотань про її залучення не поступало, із самостійними вимогами до сторін вона також не зверталася.

На підтвердження понесення витрат на житлово-комунальні послуги відповідачка також надала квитанції (т. 1 а.с. 119-129). Суд першої інстанції вірно вказав, що ці докази не містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки зі змісту вказаних квитанцій сплата за такими мали місце в травні 2023 року, хоча спірним є період з січня 2019 року по вересень 2022 року, плата за ними проводилася у тому числі і за водопостачання та водовідведення, що не є предметом дослідження в цій справі.

Між сторонами існує конфлікт доказом чого слугує повідомлення з ВП № 3102 від 15.07.2022 (т. 1 а.с. 10). Також на підтвердження того, що відповідачка дійсно проживала та проживає у квартирі позивача, його представник долучив до матеріалів справи постанову Долинського районного суду від 20.05.2021, в якій ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки вона за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 вчинила психологічне насильство стосовно свого колишнього чоловіка ОСОБА_1 , з яким разом проживає (т. 1 а.с. 66-67). При цьому на спростування тверджень про вчинення насильства щодо колишньої дружини ОСОБА_1 надав постанову Долинського районного суду від 15.07.2022, в якій провадження закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 (т. 1 а.с. 68-69).

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Нормами ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Стаття 156 ЖК України визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За статтею 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування.

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що він, як власник вищевказаної квартири, сплачував за житлово-комунальні послуги і відповідачка, яка проживає разом з ним за адресою АДРЕСА_1 , повинна йому компенсувати половину цих витрат.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідачка вказувала, що також несла витрати на житлово-комунальні послуги і продовжує це робити, хоча й більшість часу у квартирі позивача не проживає.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 11.08.2020 є власником квартири АДРЕСА_2 , не надав доказів того, що в період з січня 2019 року по 11.08.2020 саме на нього попереднім власником був покладений обов`язок по сплаті таких і що саме він цей обов`язок виконував, що надало йому право на регресне відшкодування, а під час розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати з двома неповнолітніми дітьми у квартирі позивача, зважаючи на те, що і після виїзду останнього за кордон, колишня дружина залишилася у його квартирі, чого вона не заперечила в судовому засіданні. Відповідач не надала доказів того, що не користувалася житлово-комунальними послугами в спірний період та сплачувала такі в період користування ними чи надавала позивачу частину коштів як компенсацію за фактично сплачені послуги.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право претендувати на грошову компенсацію від ОСОБА_2 за половину фактично сплачених ним житлово-комунальних послуг. Між ними, як між власником квартири та колишнім членом його сім`ї, відсутній договір про безоплатне користування жилим приміщенням і відсутність такого договору між сторонами не звільняє мешканця квартири від обов`язку оплати комунальних послуг.

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянтки про те, що матеріалах справи не містять допустимих та належних доказів, якими підтверджується місце її реєстрації за адресою належної позивачу квартири у період з січня 2019 року по вересень 2022 року включно, не заслуговують на увагу.

Відповідно до довідки Долинської міської ради № 14/05-244205 від 13.12.2022 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 48).

При цьому, посилаючись на відсутність місця її реєстрації за вказаною адресою, ОСОБА_2 не надає будь-яких доказів щодо підтвердження місця її реєстрації за іншою адресою.

Крім того, при розгляді справи в суді першої інстанції вона вказувала, що не проживає у квартирі позивача саме більшість часу, без надання будь-яких доказів щодо тривалості, конкретного часу проживання за іншою адресою.

Доводам апелянтки про те, що між сторонами будь-який договір не укладався, а також нею не укладалося відповідного договору про надання житлово-комунальної послуги, суд першої інстанції надав належну правову оцінку з посиланням на вимоги 156, 162 ЖК України та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Надаючи оцінку наданим позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг, суд першої інтенції правильно вказав, що серед долучених стороною позивача квитанцій містяться квитанції, які свідчать про сплату за водопостачання та водовідведення (т. 1 а.с. 99, 102, 103, 105, 107, 109, 111, 113, 115, 116, 117, 118), хоча такі до стягнення не заявляються. Крім того, частина долучених квитанцій дублюються (т. 1 а.с. 100, а.с. 97, а.с. 101 з а.с. 98, а.с. 103 з а.с. 102, а.с. 106 з а.с. 104).

Також беручи до уваги період сплати за надання житлово-комунальних послуг саме з часу набуття позивачем права власності на квартиру по вересень 2022 року, тобто в межах позовних вимог в частині кінцевого їх періоду, долучені представницею відповідачки на підтвердження сплати її довірителькою квитанції по сплаті комунальних послуг за місцем реєстрації вказують на сплату таких послуг у період (квітень, травень 2023 року), який не є спірним при розгляді даної справи (т. 1 а.с. 123-126, 128), або відносяться до тих комунальних послуг (водопостачання), сплата за які не заявляється до стягнення та які не є предметом дослідження у рамках цієї справи (т. 1 а.с. 120, 121, 129).

Однак, вирішуючи питання розміру грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги, які підлягають стягненню, суд першої інстанції не врахував таке.

Суд першої інстанції зазначив, що в більшості долучених стороною позивача квитанцій платником зазначено ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 97, 98, 99, 100, 101, 103-105, 107, 108, 110, 111-117) і квитанції, в яких платником вказано іншу особу, не можуть бути прийняті судом до уваги як безспірні докази обставин, на які посилається представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги свого довірителя.

Колегія суддів зауважує, що стороною позивача було надано суду першої інстанції копії квитанцій щодо сплати комунальних послуг з 11.08.2020 - часу набуття ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_2 , оригінали яких були пред`явлені в судовому засіданні в суді першої інстанції, і з цього часу на останнього як власника був покладений обов`язок по сплаті таких. При цьому, в долучених стороною позивача квитанціях, де платником зазначено ОСОБА_3 і оплату за якими здійснено за допомогою сервісу «Інтернет-банк «Приват24», зазначено один і той самий дебет рахунку НОМЕР_4 , а також в квитанціях на суму 28,73 грн та суму 2 624,30 грн в призначенні платежу зазначено сплату таких ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 104).

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представником ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції надано копії платіжних інструкцій щодо сплати комунальних платежів за постачання електроенергії, за спожитий газ та за розподіл газу по особовим рахунках квартири АДРЕСА_2 , які, крім вказівки платника ОСОБА_3 , містять дані про код платника, який належить позивачу та за яким саме проходить ідентифікація особи, що здійснила платіж, а також дані про рахунок платника (т. 1 а.с. 212-243).

Враховуючи наведене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наданими доказами підтверджується сплата позивачем коштів комунальних платежів за утримання будинку та прибудинкової території на суму 1 089,93 грн (410,29 грн - квитанція від 03.11.2021 (т. 1 а.с. 105), 134,70 грн - квитанція від 07.08.2021 (т. 1 а.с. 109)), 544,94 грн - квитанція від 24.07.2021 (т. 1 а.с. 112)), а також за постачання електроенергії, за спожитий газ та за розподіл газу на суму 26 801,62 грн (2 602,03 грн -квитанція від 11.01.2021 (т. 1 а.с. 114), 562,12 грн - квитанція від 11.01.2021 (т. 1 а.с. 114) платіжні інструкції на суму 410,07 грн., 1 236,48 грн, 2 696,14 грн, 205,04 грн, 1 587,05 грн, 614,88 грн, 717,36 грн, 2 043,36 грн, 982,80 грн, 2 624,30 грн, 28,73 грн, 418,59 грн, 0,01 грн, 347,76 грн, 204,96 грн, 418,58 грн, 248,85 грн, 209,30 грн, 399,84 грн, 209,30 грн, 738,34 грн, 1 124,16 грн, 646,80 грн, 209,29 грн, 666,96 грн, 842,01 грн, 284,29 грн, 364,56 грн (т. 1 а.с. 212-243), та квитанції, що їм відповідають (т. 1 а.с. 97-116)).

Всього за період з 11.08.2020 (часу набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 ) по вересень 2022 року (кінцевий період в межах позовних вимог) ОСОБА_1 надав докази про сплату комунальних платежів за утримання будинку та прибудинкової території, за постачання електроенергії, за спожитий газ та за розподіл газу на суму 27 891,55 грн. Однак у апеляційній скарзі зазначає, що він поніс такі витрати загалом у сумі 23 557,20 грн, тому вважає, що відповідачка має йому сплатити половину цих витрат у розмірі 11 778,60 грн.

Враховуючи обов`язок мешканця квартири оплачувати комунальні послуги, з відповідачки слід стягнути на користь позивача компенсацію за половину фактично сплачених ним житлово-комунальних послуг в розмірі 11 778,60 грн.

Оскільки метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, не впливають на правильність висновків суду доводи ОСОБА_2 про долучення квитанцій стороною позивача з пропуском встановленого строку та на спростування доводів її представниці.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано:

- ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Комарницьким Е.Г. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Комарницького Е.Г. (т. 1 а.с. 28, 30, 162);

- квитанцію до прибуткового касового ордера № 0012 від 15.11.2022, в якій вказано, що ОСОБА_1 оплатив адвокату Комарницькому Е.Г. 6 800 гривень (т. 1 а.с. 29);

- акт про надання правничих послуг від 15.11.2022,в якому визначені такі надані адвокатом послуги: зустріч з клієнтом та ознайомлення з матеріалами справи (2 год.) 1360 грн, вивчення правової позиції, аналіз доказів (2 год.) 1360 грн, складання адвокатських запитів на отримання інформації (2 год.) 2 360 грн, складання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (4 год.) 2720 грн (т. 1 а.с. 31).

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам представниці відповідачки про те, що в ордері представника позивача, який долучено до позову, зазначено, що адвокату не видавалося посвідчення, а в ордері, який долучено до заяви про зменшення позовних вимог, вже вказано про видачу такого. Як вказав представник позивача, вказана розбіжність зумовлена відсутністю у нього на руках бланка самого посвідчення, а відтак і даних з нього, однак після його отримання такі дані були вказані в новому ордері. Крім того, повноваження адвоката на звернення до суду з позовом та представництво інтересів позивача в суді було підтверджено належним чином, оскільки він надав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер, який автоматично генерується онлайн через «Особистий кабінет адвоката» на офіційному вебсайті Національної асоціації адвокатів України, в дійсності якого суд першої інстанції мав можливість переконатися за допомогою двовимірного штрих-коду (QR-коду), який містить у собі посилання на про файл адвоката в ЄРАУ. При цьому, незначні неточності в частині видачі/невидачі посвідчення в ордерах не впливають на можливість представляти інтереси клієнта в суді, оскільки право на здійснення адвокатської діяльності виникає з моменту внесення відомостей про адвоката в Єдиний Реєстр Адвокатів України.

Таким чином не заслуговують на увагу посилання апелянтки ОСОБА_2 , що адвокат Комарницький Е.Г. не мав права станом на 16.11.2022 здійснювати представництво позивача.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що не долучення до матеріалів справи договору про надання професійної правничої допомоги позбавляє суд можливості пересвідчитися у порядку визначення вартості наданих правничих послуг, обрахування гонорару (в сталій сумі чи від наданих послуг) та переконатися в дійсній домовленості сторін щодо розміру гонорару.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 вказує, що в межах судового провадження звертав увагу суду першої інстанції на те, що зазначене в акті про надання правничих послуг щодо складання позовної заяви про стягнення аліментів є технічною опискою, проте написання самої позовної заяви про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги було виконане і оплачене позивачем, як клієнтом, що підтверджується також самою наявністю такої позовної заяви та долученою квитанцію до прибуткового касового ордера № 0012 від 15.11.2022.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 755/7943/20-ц, провадження № 61-15441св21, вказав, що за обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи у суді як першої, так і апеляційної інстанцій особі надавалася професійна правова допомога адвокатом на підставі договору про надання правової допомоги.

Та обставина, що заявник не надав суду примірника цього договору про надання правової допомоги адвокатом, не спростовує факту понесення ним витрат на правничу допомогу саме у цій справі, а не іншій, оскільки заявником на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано інші належні та допустимі докази, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги, виданий на підставі договору про надання правової дороги; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; квитанції до прибуткового касового ордера.

Верховний Суд вказав, що квитанції до прибуткового касового ордера, надані заявником у розпорядження суду, є належним доказом понесення ним витрат на правничу допомогу.

Також Верховний Суд зазначив, що посилання заявника у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, є необґрунтованими, оскільки в указаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Тобто, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

У цій справі позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу надано належні та допустимі докази, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Комарницьким Е.Г., виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 04.06.2022, та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Комарницького Е.Г., квитанцію до прибуткового касового ордера від 15.11.2022 на суму 6 800 грн та акт про надання правничих послуг від 15.11.2022.

Крім того, до суду апеляційної інстанції надано копії договору про надання правової допомоги від 04.06.2022 з додатком, на підставі якого видано ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Комарницьким Е.Г. (т.1 а.с. 195-200).

Таким чином обґрунтованими є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничі послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги в розмірі 11 778,60 грн. При цьому, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, наведених у апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в сумі 414,91 грн та 2 843 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог, а також 622,36 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 20 грудня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована у АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за фактично сплачені житлово-комунальні послуги в розмірі 11 778,60 (одинадцять тисяч сімсот сімдесят вісім грн 60 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 843,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 414,91 грн сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 622,36 грн в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин