Справа № 496/1234/24
Провадження № 2-о/496/71/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року суддя Біляївського районного суду Одеської області Трушина О.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою і просить встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Частиною третьою статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Таким чином, належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Як вбачається з прохальної частини заяви, заявник просить встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або встановити факт його постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року, тобто не конкретизовано зміст заявлених вимог.

Отже, заявнику необхідно вірно визначити зміст позовних вимог: чи він просить суд встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року, чи просить встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України за станом на 13 листопада 1991 року, виклавши заявлені вимоги та зміст цих вимог у виправленій заяві.

Згідно з ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків.

Керуючись ст. 185, 294 ЦПК України, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Біляївський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.І. Трушина