П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 761/13345/23

Провадження: № 22-ц/824/6711/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж. І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

у с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.06.2017 року вона була призначена на посаду головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування АТ «Банк Форвард». 17.11.2020 року вона була переведена на посаду головного фахівця сектору операційних ризиків Управління ризик-менеджменту АТ «Банк Форвард». 07.02.2023 року Національним банком України було прийнято рішення №49-рш/БТ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а 07.03.2023 року рішення №90-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард». Була розпочата процедура ліквідації банку, повноваження по ліквідації банку делеговані Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 15.03.2023 року її письмово попередили про зміну істотних умов праці. Оскільки запропоновані умови праці її не влаштовували, то 15.03.2023 року вона, подала заяву про звільнення з роботи з 20.03.2023 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці. 15.03.2023 року, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно С.С. підписав наказ №31-К про звільнення її з роботи з 20.03.2023 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. 18.03.2023 року вона захворіла, це були неробочі дні, тому 20.03.2023 року в останній робочий день звернулась до лікаря, який видав листок непрацездатності №7695191-1, який через важкий перебіг хвороби (вона захворіла на COVID-19) продовжувався до 28.03.2023 року. Про хворобу вона повідомила банк. 29.03.2023 року після одужання прибула в банк і отримала трудову книжку, оплату по лікарняному від роботодавця вона отримала 11.04.2023 року. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки звільнення відбулось під час ліквідації банку та за ініціативи роботодавця. Відповідно до приписів ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Першим робочим днем, наступним за днем тимчасової непрацездатності, є 29.03.2023 року, а отже, відповідач порушив вимоги законодавства, оскільки в наказі про звільнення вказано дату звільнення 20.03.2023 року.

Крім того, зазначає, що відповідач, видавши наказ від 14.03.2023 року №30, грубо порушив в односторонньому порядку умови трудового договору від 26.06.2017 року №13827, відповідно до п.7.3. якого, зміни та доповнення вносяться тільки за взаємною згодою сторін. Проте згоди позивачкина підписання наказу від 14.03.2023року №30 ніхто не запитував, рішення було прийнято роботодавцем в односторонньому порядку.

На підставі викладеного, просила зобов`язати відповідача поновити її на роботі на посаді головного фахівця з дати звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1087, 37 грн за робочий день (без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на її користь на підставі ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Рішенням Голосіївського районного м. Києва від 14 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано долучив до матеріалів справи відзив, оскільки він поданий з порушенням вимог ст. 178 ЦПК України. Зазначила, що в рішенні суду першої інстанції вбачається вибірковість в застосуванні судом правових норм одного і того ж закону. Також зазначає, що в наказі про звільнення відсутня вказівка, з якою саме зміною істотних умов праці був незгоден працівник, що звільняється, проте, суд першої інстанції на цю обставину уваги не звернув. Окрім того, повідомляє, що судом першої інстанції порушено норми Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки суд не зробив спроби проаналізувати скаргу позивача у світлі цього конституційного положення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

22.02.2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Банк Форвард» в період з 27.06.2017 по 20.03.2023 рік.

07.03.2023 року Національним банком України було прийнято рішення №90-ршТ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард».

14.03.2023 року відповідачем видано наказ №30 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці АТ «Банк Форвард», яким затверджено та введено в дію з 21.03.2023 року організаційну структуру та штатний розпис, запроваджено зміни, пов`язані зі зміною істотних умов праці для працівників банку.

15.03.2023 року ОСОБА_1 була попереджена відповідачем про зміну істотних умов праці, зокрема, про зміну з 21.03.2023 року її окладу як головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування АТ «Банк Форвард» з 22 100 грн на 7000 грн, з чим позивач не погодилась.

15.03.2023 року ОСОБА_1 склала заяву про звільнення її з роботи з 20.03.2023 року через відмову від продовження роботи, в зв`язку із зміною істотних умов праці.

15.03.2023 року АТ «Банк Форвард» видав наказ №31-К про звільнення ОСОБА_1 головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування з займаної посади 20.03.2023 року в зв`язку з відмовою від продовження роботи в зв`язку із зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

20.03.2023 року позивач склала заяву, адресовану банку, про неможливість прибуття для отримання документів при звільненні через пребування на лікарняному.

Згідно витягу з електронного реєстру листків непрацездатності, в період з 01.03.2023 по 31.03.2023 року позивачка була непрацездатна (лікарняний лист №7695191-1).

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, визначені у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, оскільки трудовий договір з позивачкою був припинений в зв`язку з її відмовою від продовження роботи в АТ «Банк Форвард» у зв`язку із зміною істотних умов праці, тобто, не за ініціативою роботодавця. За таких обставин норми ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то зазначив, що відсутні й підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч.2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що лише при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Положеннями статті 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 3, 4 ст. 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є, поміж іншого, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України).

Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (ст. 47 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорювалось сторонами, що в АТ «Банк Форвард» у зв`язку з його ліквідацією та відкликанням банківської ліцензії відбулись зміни в організації виробництва і праці.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , посилалась на те, що її звільнення є незаконним, оскільки відбулось з ініціативи роботодавця, а з урахуванням тієї обставини, що вона перебувала на лікарняному з 20.03.2023 по 31.03.2023, відповідно до приписів ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» датою звільнення є дата, наступна за останнім днем непрацездатності.

Так, підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, визначені у ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Проте, трудовий договір з позивачкою був припинений в зв`язку з її відмовою від продовження роботи в АТ «Банк Форвард» у зв`язку із зміною істотних умов праці, тобто, не за ініціативою роботодавця.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що норми ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються.

Правильним є і висновок суду щодо необґрунтованості вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь на підставі ст.44 КЗпП України вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку.

Судом встановлено, що в березні 2023 року АТ «Банк Форвард» нарахував та виплатив ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 22121,82 грн, що в повній мірі відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

Колегія суддів відмічає, що виплата вихідної допомоги відповідачем в розмірі середнього заробітку відповідає приписам ст. 44 КЗпП, яка передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції процесуальних строків на прийняття відзиву, колегія суддів зазначає наступне.

В силу ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Законодавець розмежовує поняття строків на "встановлені законом" та "встановлені судом" та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.

Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями ч. 2 ст. 127 ЦПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.07.2023 року прийнято до розгляду вказану цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд зазначеної цивільної справи призначено на 14 листопада 2023 року.

Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали подати до Голосіївського районного суду м. Києва відзив на позовну заяву.

Згідно довідки суду про доставку електронного листа, документ в електронному вигляді із зазначенням «ухвала про відкриття провадження» від 31.07.2023 року отримано відповідачем 11.08.2023 року.

З матеріалів справи убачається, що представник відповідача неодноразово надсилав заяву до суду про направлення йому примірнику позовної заяви та продовження процесуального строку на надання відзиву, оскільки на електронну адресу відповідача надійшла лише ухвала про відкриття провадження у справі (а. с. 45-56).

Примірник позовної заяви представник відповідача Мазур Г.І. отримав 28.08.2023 року, про що свідчить розписка у справі (а. с. 42).

Відзив представником відповідача направлений 11.09.2023 року, що поданий в межах п`ятнадцятиденного строку, з моменту отримання примірнику відповідачем позовної заяви.

На підставі викладеного, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції порушив норми процесуального законодавства.

Доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі, щодо застосування до даних правовідносин ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є помилковими, оскільки положення цієї статті стосуються особливостей розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

В даному випадку, звільнення відбулося за ініціативи працівника, у зв`язку з її відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці, про що також вірно зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Така заява фактично і є підставою для звільнення працівника та видання відповідного наказу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2024 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура