ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року

м. Київ

справа № 643/10647/18

провадження № 61-11591св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва Зінаїда Борисівна,

розглянув у попередньому судовому засідання у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року в складі судді: Задорожної А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Лобов О. А., Дорош А. І., Триголов В. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва Зінаїда Борисівна, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва З. Б., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 , яка не мала дітей, а чоловік її помер задовго до її смерті, тому вона проживала сама. За життя ОСОБА_4 у сімейному колі було вирішено, що після її смерті все її майно перейде у спадщину позивачу та її сину.

З 02 червня 2017 року стан здоров`я ОСОБА_4 погіршився, у зв`язку з чим вона була госпіталізована до неврологічного відділення Харківської міської клінічної лікарні № 7. Спадкодавець частково втратила зір, не впізнавала рідних, друзів та сусідів, перестала орієнтуватися у часі та просторі, проявляла безпідставно агресію, тобто не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними. До її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1) психічний стан ОСОБА_4 тільки погіршувався.

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач подала до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та того ж дня дізналася, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З. Б. вже відкрита спадкова справа № 16/2017 за заявою невідомої їй особою ОСОБА_2 , а також дізналася про те, що 10 серпня 2017 року, тобто в період, коли ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій, оскільки мала психічний розлад, нотаріусом було посвідчено заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 1093, яким остання заповіла все своє майно на користь ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати недійсним заповіт спадкоємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений у 2017 році.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Московський районний суд м. Харкова рішенням від 07 грудня 2021 року, залишеним без змінпостановою Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав недійсним заповіт, посвідчений 10 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З. Б. від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 1093.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн, витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 28 000,00 грн, витрати на проведення експертизи у розмірі 14 415,24 грн.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши показання свідків та висновок проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до якої зроблено категоричний висновок про неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання нею заповіту, дійшов висновку про визнання оспорюваного заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 липня 2023 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, безпідставно врахували показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки зазначені свідки ще до допиту в суді були опитані адвокатом позивача під протокол, а отже ці свідки прибули до суду вже із заздалегідь сформованими тезами своїх показань. По-друге, вказані свідки одноголосно стверджували про те, що ОСОБА_4 за час перебування в лікарні спочатку почувала себе добре, поводилася адекватно, а вже потім її стан погіршився і вона стала неадекватною. Однак, вказане суперечить даним, викладеним у медичній картці спадкодавця, відповідно до якої порушення мови, сенсо-моторна афазія, невиконання інструкцій мали місце у ОСОБА_4 з перших днів стаціонарного лікування, потім ці прояви коливалися у своїй вираженості (то зменшувалися, то знову збільшувалися), однак на момент виписки однозначно відмічена позитивна динаміка. Тобто її стан на момент виписки був очевидно кращим, ніж на початку госпіталізації.

Також заявник не погоджується з висновком експерта, який покладений в основу оскаржуваних судових рішень, оскільки він не містить жодного конкретного діагнозу, який унеможливлював спадкодавцю розуміти наслідки своїх дій.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права позбавив відповідача надати докази в обґрунтування своїх заперечень на позов та порушив принцип змагальності сторін.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи.

Також посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 червня 2019 року в справі № 627/1761/16.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Московського районного суду м. Харкова.

Справа надійшла до Верховного Суду у вересні 2023 року.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_9 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - законними та обґрунтованими. Тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_4 є рідною тіткою ОСОБА_1 , що не заперечувалося сторонами.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1 (колишня 50-річчя ВЛКСМ) (т. 1, а. с. 137, т. 2 а. с. 15).

Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 в період з 07 червня 2017 року до 25 липня 2017 року перебувала на лікуванні у Комунальному закладі охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня № 7» з діагнозом: ішемічна хвороба серця (т. 1, а. с. 76-123).

За життя, 10 серпня 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б таке не було та із чого б воно не складалось, та взагалі все, що буде їй належати на день її смерті, та на що вона за законом матиме права, ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З. Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1093 (т. 2, а. с. 14).

У зв`язку з перенесеним інсультом, текст заповіту за дорученням ОСОБА_4 та у її присутності підписано ОСОБА_10 за місцем її мешкання у квартирі АДРЕСА_1 та в присутності свідків: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т. 2, а. с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т. 1, а. с. 40, 48, т. 2, а. с. 8).

15 вересня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З. Б. заведено спадкову справу № 61/2017 (номер у спадковому реєстрі - 61231430) після смерті ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 11).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 червня 2021 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3». У розпорядження експерта надано матеріали цивільної справи та медичну документацію. На час проведення судово-психіатричної експертизи провадження у справі зупинено.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406 КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 2», амбулаторне відділення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 за представленими даними на час складання заповіту, 10 серпня 2017 року, виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі неуточненого психічного розладу внаслідок дисфункції головного мозку. ОСОБА_4 за представленими даними на момент складання заповіту, 10 серпня 2017 року, відповідно до свого психічного стану, була нездатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 3, а. с. 1-4).

Нездатність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними, підтвердили допитані у судовому засіданні, за їх згодою, в якості свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , які вказали, що остання потребувала постійного стороннього догляду, через свій стан здоров`я.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 , який посвідчений 10 серпня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєкаєвою З. Б. та зареєстрований у реєстрі за номерам 1093, посилаючись на те, що на момент складання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому він є недійсним.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно зі статтями 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Як відомо з матеріалів справи суд першої інстанції за клопотанням позивача призначив у справі судову експертизу з метою встановлення психічного стану спадкодавця на час складення оспорюваного заповіту.

Відповідно до висновку посмертної судової-психіатричної експертизи від 26 липня 2021 року № 406, проведеної експертами КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарні № 3», на момент складання заповіту, 10 серпня 2017 року, ОСОБА_4 виявляла хронічний, стійкий психічний розлад у формі неуточненого психічного розладу внаслідок дисфункції головного мозку і була нездатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 3, а. с. 1-4).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що висновок судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406 належно обґрунтований та аргументований, його дослідницька частина узгоджується з підсумковими висновками експертизи та наявними у справі доказами.

Результати експертизи містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо психологічного стану заповідача на час посвідчення заповіту (10 серпня 2017 року), відповідно до яких в момент посвідчення заповіту ОСОБА_4 була нездатною усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. У зв`язку з чим суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання заповіту недійсним.

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідачка на час посвідчення заповіту була спроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок судів про наявність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Мельник Н. О., посилається на те, що на порушення норм процесуального права суд першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні її клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Вирішуючи аналогічні доводи заявниці, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вказав про те, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заявлені клопотання ОСОБА_2 щодо призначення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки відповідач порушила порядок подання доказів та належно не обґрунтувала підстав для її призначення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи відмовлено, оскільки відсутні правові підстави для призначення повторної експертизи у цій справі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необґрунтованість висновку судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказаний висновок містить відомості про психічний стан хворої, які були отримані і досліджені експертами (пункт 21) і обґрунтування (мотиви) прийнятого рішення щодо психічного стану хворої на час посвідчення заповіту (пункт 22), тобто відсутні підстави стверджувати про його необґрунтованість.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач не надала нових доказів та не заявляла клопотань про їх витребування, не вказала, яким конкретно матеріалам справи висновок експертів не відповідає та в чому полягає така невідповідність, а отже, не довела наявність підстав, передбачених частиною другою статті 113 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 201/15019/14 зазначено, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином, процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (див. постанову Верховного Суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).

Встановивши, що висновок судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406 належно обґрунтований та аргументований, його дослідницька частина узгоджується з підсумковими висновками експертизи та наявними у справі доказами, а також відсутність обставин, які викликають сумніви у правильності висновку судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи, відповідно частини другої статті 113 ЦПК України.

Узагальнюючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій належно дослідили зібрані у справі докази, зокрема висновок судово-психіатричного експерта від 26 липня 2021 року № 406, урахували показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, та надали їм відповідну оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, оскільки фактично зводяться до незгоди заявника із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та здійсненою ними оцінкою доказів.

Оцінюючи окремі доводи касаційної скарги щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права Верховний Суд виходить з такого.

Так, заявник зазначає, що у цій категорії справ висновок експерта має ключове значення, а право на перевірку достовірності ключового доказу є фундаментальним правом відповідача, обмеження або порушення якого свідчить про порушення принципів рівності та змагальності сторін.

Водночас значимість висновку експертизи у подібних справах не означає, що суди у всіх випадках при незгоді іншої сторони мають призначати повторні експертизи.

У цій справі з урахуванням положень частини другої статті 113 ЦПК України, змісту висновку експерта, аналізу інших доказів у сукупності суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 12 червня 2019 року в справі № 627/1761/16 щодо критеріїв перевірки висновків експертів, оскільки питання оцінки висновків експертів, наявності чи відсутності підстав для призначення повторної експертизи залежить від обставин кожної конкретної справи.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до власного аналізу встановлених судами обставин справи, непогодження з оцінкою доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко