Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.,

за участю секретаря Локотковій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровський Відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята Київська державна нотаріальна контора про зняття арешту із спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Дніпровського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту із спадкового майна, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 1995 року ОСОБА_1 та сину ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної сумісної власності у рівних долях квартира за адресою: АДРЕСА_1 помер ОСОБА_3 . Після смерті сина, ОСОБА_1 звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , про що в Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу за № 390/2022. Однак, при оформленні спадщини, нотаріусом було повідомлено про наявність обтяження на вищезгадану квартиру та про неможливість в такому випадку видачі свідоцтва про спадщину до зняття арешту з об`єкта спадкування. Із наданої нотаріусом довідки вбачається, , що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_4 від 20 травня 2016 року, виданої Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 . У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 29 вересня 2023 року про скасування арешту на майно. У відповіді на вказану заяву, відділом виконавчої служби повідомлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на виконанні у Відділі перебувало ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6099/15 від 25 січня 2016 року винесеного Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 111292 грн. Також вказаним листом було повідомлено про те, що 22 червня 2016 року державним виконавцем керуючись п. 2 частиною першої ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Київ від 24 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Одночасно витребувано від Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) копію постанови про арешт боржника та оголошення заборони.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.01.2024 року закрито підготовче провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 ознайомившись з матеріалами справи подала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутність та повідомила, що вона заперечує проти позову, оскільки вона є потерпілою в кримінальному провадженні. Померлий ОСОБА_3 її пограбував, наніс матеріальний збиток, проте жодних коштів не повернув.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 07 червня 1995 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 07 червня 1995 року № 8259. (а.с. 18)

Згідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складений відповідний актовий запис № 23345, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). (а.с. 17)

Спадкоємцем після смерті сина ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства є його матір ОСОБА_1 , яка подала заяву до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а саме: на нерухоме майно кв АДРЕСА_2 .

Під час вчинення нотаріальних дій було виявлено, що оформити спадщину після смерті сина ОСОБА_3 на частину нерухомого майна неможливо, оскільки у відповідному реєстрі обтяжень наявна заборона на відчуження вищезазначеного частини майна, яке належало її сину.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 347036901 вбачається, що постановою Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 20 травня 2016 року накладено арешт на майно ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження у виконавчому провадженні № НОМЕР_4. (а.с 19-21)

Листом Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) № 101289 від 10 жовтня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 , що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень, встановлено, що на виконанні у Відділі перебувало ВП НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6099/15 від 25.01.2019 року, винесеного Дніпровським районним судом м. Києва щодо стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 111292 грн. 22.06.2016 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позивач в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не може.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Вимоги позивачки, що ґрунтуються на її праві на спадщину на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду.

На сьогодні позивачка, яка прийняла спадщину, має намір оформити свідоцтво про право на спадщину, проте через наявність арешту на спадкове майно, позбавлена можливості це зробити. Таким чином, безпідставно накладений арешт на спадкове майно порушує право спадкоємця, позивача у справі, на отримання свідоцтва про спадщину.

Згідно зі ст. 1218, ч.5 ст.1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

На даний час виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на виконанні відсутнє.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, заперечуючи проти позову відповідачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, з яких можливо встановити, що підстав для зняття арешту не має.

Суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України.

Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення заперечень щодо позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на відповідача.

Виходячи з викладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арештів (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача на отримання спадщини, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з квартири АДРЕСА_2 .

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровський Відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята Київська державна нотаріальна контора про зняття арешту із спадкового майна підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 197-200, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 328 ЦК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровський Відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята Київська державна нотаріальна контора про зняття арешту із спадкового майна задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , співвласником якої є ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 травня 2016 року, виданою Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 (номер запису обтяження 15086739).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Кив), , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Сверсюка Євгена 15.

Третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора, адреса місцезнаходження: , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бажова 13/9.

Суддя Н.О. Яровенко