15.03.2024 Справа № 756/9482/20
Справа № 756/9482/20
Провадження № 2/756/71/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарях Колядінцевій П.В., Шершньові В.О., Самсон А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 12.08.2005 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який станом на день звернення не розірвано. За час шлюбу у них народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , гаражний бокс АДРЕСА_13, нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

Оскільки придбане майно є їх спільною власністю, ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на частину указаного майна.

Ухвалою суду від 05.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Окрім того, 11.08.2020 року до суду звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що з 12.08.2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , шлюбні стосунки вони припинили в жовтні 2018 року та не ведуть спільне господарство з вересня 2019 року. Під час шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_5 , гаражний бокс АДРЕСА_13, нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

Оскільки між сторонами склався певний порядок користування придбаним майном, донька перебуває на її утриманні, а також те, що квартира АДРЕСА_2 хоча і була набута ними у шлюбі, однак після припинення сумісного проживання вона провела ремонт цієї нерухомості, змінила її статус на нежитлове приміщення, що призвело до зміни її вартості, в подальшому використовує це приміщення та нежитлове приміщення із АДРЕСА_4 для підприємницької діяльності, ОСОБА_2 просить суд поділити майно між нею та ОСОБА_1 , визнавши в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 та визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_6 , гаражний бокс АДРЕСА_13, транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

Ухвалою суду від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

Крім того, ухвалою суду від 14.09.2020 року справи за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єднані в одне провадження.

Ухвалою суду від 01.10.2020 року суддею Белоконною І.В. задоволено заяву про самовідвід, відведено її від розгляду вказаної об`єднаної справи, у зв`язку із чим повторним автоматизованим розподілом визначено головуючим суддею Жука М.В.

У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повінстю, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зокрема зазначає, що ОСОБА_1 не у повному обсязі зазначено майно, набуте ними під час перебування у шлюбі, а також не враховано що між ними вже склався сталий порядок користування спільним майном.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позов підтримали, проти задоволення позову ОСОБА_2 заперечували. ОСОБА_1 повідомив, що зі спільного майна фактично у його володінні перебуває тільки квартира АДРЕСА_3 та автомобіль «Toyota». В Гаражі залишаються його речі, однак він цим гаражем не користується.

ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні проти первісного позову заперечували, зустрічний позов просили задовольнити. ОСОБА_2 зазначила, що у її фактичному володінні перебувають квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Opel». Спірні нежитлові приміщення вона використовує для власної підприємницької діяльності. При цьому переведення квартири під АДРЕСА_2 з жилої на офісне приміщення вона проводила за власні кошти вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та без його згоди. Зміна призначення нерухомості значно вплинуло на її вартість. Також просить врахувати при поділі майна ту обставину, що їх дочка перебуває на її утриманні. Крім того, ОСОБА_2 погоджується виплатити колишньому чоловіку різницю у вартості майна, яке вона просить залишити за собою.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що 12.08.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , прізвище якої змінено на ОСОБА_2 , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 10).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 142).

10.02.2012 року ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-14).

11.09.2013 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбано гаражний бокс АДРЕСА_13 (т. 4 а.с. 118-119).

16.09.2015 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбано нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 (т. 4 а.с. 93-96).

24.05.2016 року ОСОБА_2 придбано згідно реалізаційної накладної ТОВ «Автоконцепт» автомобіль марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, а згідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , цей автомобіль зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 , д.н.з. НОМЕР_4 (т.1 а.с. 19, 20, 92).

30.09.2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , що вбачається із свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 (т.1 а.с. 99-100)

09.10.2017 року ОСОБА_2 придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 за 1 791 575 грн. 28 коп. (т. 4 а.с. 18-21).

За інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09.10.2017 року приватним нотаріусом Авдієнко В.В. прийнято рішення індексний номер 37477419 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 90,58 кв. м за ОСОБА_2 (т. 4 а.с. 23).

ОСОБА_2 виступила замовником за проектом від 09.01.2019 року щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2 на нежитлове приміщення, що вбачається із повідомленням про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів Реєстраційний номер - КВ89, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , що в подальшому було скасовано (т. 4 а.с. 28-30).

17.09.2020 року Департаментом містобудування та архітектури ВО КМР (КМДА) затверджені містобудівельні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва - реконструкція у нежитлове приміщення квартири АДРЕСА_2 за замовленням ОСОБА_2 (т. 4 а.с. 36-40).

За інформацією з Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 26.11.2020 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва ВО КМР (КМДА) зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Реєстраційний номер - КВ39, а 02.04.2021 року - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення НОМЕР_12 під офісне приміщення з влаштуванням вхідної групи». Реєстраційний номер - КВ89 (т. 4 а.с. 54-59, 73-75).

15.07.2021 року ПП «КБС-100» виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень АДРЕСА_7 , у якому зазначена загальна площа приміщення 96,5 кв. м (т. 4 а.с. 82-86).

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_8 , як нежитлове приміщення (офісне приміщення) власником якого вказано ОСОБА_2 (т. 4 а.с. 87).

16.05.2018 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_6 (т. 4 а.с. 123-126).

31.08.2018 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_3 (т. 4 а.с. 132-135).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав є визнання права.

Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При цьому, згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що під час розгляду справи на підставі поданих сторонами доказів установлено, що спірне майно, яке заявлено сторонами до поділу набуто ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі до припинення фактичних шлюбних відносин, суд дійшов висновку про те, що це майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_6 .

При цьому, до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 суд також відносить нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , оскільки ця нерухомість набувалась сторонами під час перебування у шлюбі, а зміна її призначення із жилої та нежитлову відбувалось без згоди ОСОБА_2 , як співвласника цього майна.

При поділу спільного майна подружжя суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснено у п.п. 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 року у справі № 14-22цс20 (провадження № 14-22цс20) сформовано правовий висновок за яким при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (п. 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63).

Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (п. 27).

Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що між сторонами склався сталий порядок окремого користування транспортними засобами, а також квартирою АДРЕСА_3 та квартирою АДРЕСА_1 , що використовуються сторонами для особистого проживання, суд дійшов висновку про його збереження, оскільки за встановлених обставин це слугуватиме найбільш ефективному вирішенню спору між колишнім подружжям та в цілому забезпечить їх особисті потреби, а також відповідатиме принципу процесуальної економії.

Решта нерухомості, що набувалась у спільну сумісну власності, на думку суду, не охоплюється межами розумного забезпечення життєвих потреб, а тому підлягає поділу між сторонами шляхом визначення ідеальних часток у цьому майні.

При цьому суд враховує, що спірні нежитлові приміщення використовуються з метою отримання прибутку, а тому надання переваги лише одному з подружжя та виділення цієї нерухомості взамін на компенсацію призведе до позбавлення можливості іншого в майбутньому отримувати прибуток від цього майна, що явно не відповідає принципу справедливості.

Вирішуючи питання розміру грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя суд враховує висновок експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 13.06.2023 року, з урахуванням уточнення експертом Кравченком С.А. цього висновку у судовому засіданні 14.03.2024 року.

Так, згідно висновку експертів КНДКЦ МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 24.05.2022 року ринкова вартість виділених ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_9 складає 2 697 666 грн. 00 коп., транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Highlander», д.н.з. НОМЕР_4 , становить 803 215 грн. 61 коп., а вартість виділених ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 2 976 100 грн. 00 коп., транспортного засобу марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , 216 201 грн. 57 коп.

Тобто, вартість майна виділеного в порядку поділу ОСОБА_1 становить 3 500 881 грн. 61 коп. (2 697 666 грн. 00 коп. + 803 215 грн. 61 коп.)

Вартість майна виділеного в порядку поділу ОСОБА_2 становить 3 192 301 грн. 57 коп. (2 976 100 грн. 00 коп. + 216 201 грн. 57 коп.).

Таким чином різниця між вартістю виділеного сторонам майна, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 308 580 грн. 04 коп. (3 500 881 грн. 61 коп. - 3 192 301 грн. 57 коп.).

При цьому суд відхиляє доводи ОСОБА_2 та її представника щодо врахування при поділі майна вартості нежитлового приміщення АДРЕСА_2 до зміни його статусу з жилого на нежитлове та після, оскільки, як було встановлено під час судового розгляду, такі зміни відбувалися без належної згоди іншого співвласника, що не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат на це може бути підставою для пред`явлення вимоги про їх компенсування, яку в межах цієї справи ОСОБА_2 не заявляла.

Також суд не знаходить підстав для відступлення від рівності часток при поділі спірного майна за вимогою ОСОБА_2 з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України, а тому його поділ здійснюється між сторонами в рівних частках.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків і виходять за межі підстав та предмету позовів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 209, 258, 259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_10 ):

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;

- визнати право власності на транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 ;

- визнати право власності на частину нежитлових приміщень з АДРЕСА_4 ;

- визнати право власності на частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_2 ;

- залишити право власності на частину квартири АДРЕСА_6 ;

- залишити право власності на частину гаражного боксу АДРЕСА_13 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_11 ):

- залишити право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності на транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ;

- залишити право власності на частину нежитлових приміщень з АДРЕСА_4 ;

- залишити право власності на частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_7 ;

- визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_6 ;

- визнати право власності на частину гаражного боксу АДРЕСА_13.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_11 ) 308 580 (триста вісім тисяч п`ятсот вісімдесят) грн. 04 коп. грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя.

В решті вимог позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя