ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 646/5640/23

провадження № 22ц/818/625/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року в складі судді Барабанової В.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 22 серпня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що сімейне життя у сторін не склалося і вони втратили почуття кохання один до одного. Основною причиною розпаду цієї сім`ї є різниця їхніх характерів, відсутність між ними взаєморозуміння з важливих для сім`ї питань.

Посилалася на те, що вони більше року проживають окремо. Шлюбні сімейні відносини між ними припинені. Спільне господарство ними не ведеться.

Вважала, що примирення між сторонами неможливе та переконана, що подальше збереження шлюбу суперечить її з відповідачем інтересам.

Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 22 серпня 2014 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 486.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено; шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , зареєстрований 22 серпня 2014 року Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 486 розірвано; стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог, задовольнити його заяву про надання строку на примирення терміном шість місяців.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Так, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим. Зазначив, що позивачка перестала мешкати за місцем реєстрації лише за 15 днів до подачі позову до суду. Вказав, що суд першої інстанції не з`ясував, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги наявність та інтереси їхньої малолітньої дитини. Посилався на те, що судом не вирішено клопотання щодо надання строку для примирення, оскільки на момент реєстрації шлюбу та до досить недавнього часу до моменту подання позову вони підтримували подружні стосунки. Його почуття до дружини є незмінними. Він досі її кохає, якихось суттєвих сварок в їхній сім`ї не було, тому це стало підставою для заяви про надання строку для примирення. Відповідна заява не мала на меті затягування судового процесу та зловживання процесуальними правами, а навпаки відповідала моральним засадам суспільства з метою допомоги зберегти сім`ю з урахуванням інтересів їхньої дитини.

09 лютого 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. Судом встановлено, що вона наполягає на розірванні шлюбу та не бажає примирення. На підставі цього, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Зазначила, що з вересня 2023 року по теперішній час вони проживають окремо та це відповідачем не заперечується. З цього часу вона проживає з іншим чоловіком та бажає з ним укласти шлюбні відносини. Вважала, що неможливо зберегти сім`ю, якщо цього необґрунтовано хоче лише одна сторона відносин (відповідач), в той час коли інша сторона (вона) тривалий час проживає в любові та щасті в іншій сім`ї за сотні кілометрів. Крім того, відповідач стверджує про необхідність збереження сім`ї заради спільної дитини, а сам блокує їй будь-яку можливість спілкування з дочкою, яка проживає з ним, зокрема, шляхом блокування акаунту дитини та її вхідних дзвінків на її номер телефону. З часу подачі позову до теперішнього часу минуло близько п`яти місяців, проте відповідач жодного разу не проявляв дійсного наміру відновити шлюбні відносини, що цілком її влаштовує. Вони вже тривалий час не спілкуються. Ані після подання нею позову, ані зараз відповідач не появляв ініціатив до спілкування. Посилалася на те, що єдина мета подання цієї апеляційної скарги є намір відповідача необґрунтовано затягнути час, а також завдати їй шкоди та не дати можливості жити та розвиватись, у зв`язку з чим також просила відмовити у задоволенні заяви про надання строку на примирення.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 486 (а.с.4 зворот,22).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим. Збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Доводи ОСОБА_2 щодо неповноти з`ясування обставин справи є неспроможними, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та обгрунтовано зазначив, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.