Справа № 344/711/24
Провадження № 22-ц/4808/391/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Кузнецова В.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Головатюка І.М.

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Головатюка Івана Миколайовича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2024 року, постановлену в складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами укладений договір позики №251 від 30 листопада 2020 року, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у позику ОСОБА_3 422 944, 50 грн з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2021 року та укладено договір позики №248, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 845 889 грн з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2022 року. Однак зазначені зобов`язання відповідач не виконав та кошти у визначений строк не повернув. Просив стягнути з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 2 071 442,14 грн, суму заборгованості, яка складається : 572 884,5 грн. - заборгованість за основною сумою боргу за договором позики N251; - 199 985,06 грн. інфляційні нарахування за час прострочення боргу за договором позики N251; 37 337,60 грн. нараховані проценти (3% річних) від суми боргу за договором позики N251; 1 145 769 грн. (один мільйон сто сорок п`ять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень) заборгованість за основною сумою боргу за договором позики N248; - 75 163,89 грн. інфляційні зарахування за час прострочення боргу за договором позики N248; 40 302,09 грн. нараховані проценти (3% річних) суми боргу за договором позики N248.

Одночасно з позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 перестав контактувати з ОСОБА_2 та злісно ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Окрім того, ОСОБА_3 є відповідачем по справі № 909/929/23, яка розглядалася Господарським судом Івано-Франківської області про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання в сумі 769 752 грн 36 коп. Згідно Інфорімації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_3 на праві приватної власності належать: земельна ділянка площею 0,0994 га, кадастровий номер: :08:003:0763, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040; однокімнатна квартира загальною площею 39,81 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; двокімнатна квартира загальною площею 43,5 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку площею 0,0994 га, кадастровий номер: :08:003:0763, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040; однокімнатну квартиру загальною площею 39,81 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; двокімнатну квартиру загальною площею 43,5 м.кв., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії відносно вищевказаного нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, які спрямовані на відчуження такого майна або передачі його в іпотеку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про забезпечення позову у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може нести негативні наслідки для позивача, адже з боку відповідача можуть вчинятися дії, які в майбутньому унеможливлять виконання рішення суду, а саме: продаж майна, здача майна іпотеку. В той час як забезпечення позову для відповідача не матиме жодних негативних наслідків, адже вони носять тимчасовий характер та не порушують прав відповідача стосовно користування таким майно, проживання в об`єктах нерухомості тощо. Можливість накладення арешту на майно, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішенням суду законим та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано доказів в обґрунтування співмірності виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, зокрема, щодо співмірності ціни позову із вартістю нерухомого майна, належного відповідачу ОСОБА_3 , на яке позивач просить накласти арешт та заборонити дії, спрямовані на відчуження такого майна. Також, заявником не додано належних та допустимих доказів того, що спірне майно може бути відчужено. Крім того, заявником не обґрунтовано припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що у січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у сумі 2 071 442,14 грн відповідно до умов договорів позики №251, №248 від 30 листопада 2020 року.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22.12.2006 р. у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Дані праві висновки містять в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року № 200/12227/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, такі докази заявником не подані. Таким чином, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Головатюка Івана Миколайовича залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 11 березня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Василишин

І.О.Максюта