Справа № 930/111/24
Провадження № 2/930/249/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.02.2024 року м. Немирів

Немирівський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Науменка С.М., при секретарі Андрущак Л.П., учасників справи позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Немирові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Немирівської міської ради Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся в суд з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , житель с. Ковалівка, Вінницького району Вінницької області.

Після смерті ОСОБА_2 , відкрилась спадщина, на нерухоме майно, а саме на житловий будинок загальною площею 96,3 кв. м., житловою площею 54.3 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За час життя ОСОБА_2 склав заповіт про те, що своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право заповідає:

Сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рівних частках кожному.

ОСОБА_1 , звернувся до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М. із заявою про прийняття спадщини померлого ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом.

Син спадкодавця ОСОБА_3 та дружина спадкодавця ОСОБА_4 написали заяви про відмову від спадщини.

15 липня 2022 року, ОСОБА_1 , подав документи до нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М., для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак постановою від 22.05.2023 року № 173/02-31 нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини неможливості виділити частку в житловому будинку, який є власністю колгоспного двору у зв`язку із смертю члена колгоспного двору, оскільки спадщина на власність колгоспного двору відкривається після смерті останнього члена колгоспного двору, однак приватний нотаріус немає повноважень щодо виділу частки в майні колгоспного двору.

В зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок в порядку спадкування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує просить їх задовольнити.

Представник відповідача Немирівської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради проти задоволення позовної заяви не заперечують.

Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Вимогами ст.ст.1218 та 1267 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 . Спадщину після смерті ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, прийняв ОСОБА_1 , подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі на житловий будинок ОСОБА_1 не має можливості в зв`язку з тим, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_2 . Відповідно до діючого на час видачі свідоцтва про право власності законодавства ( ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежав від участі кожного із членів у його створенні. За таких обставин житловий будинок не є особистою власністю померлого, а колгоспний двір припинив своє існування в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07.02.1991, про що свідчить постанова приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Люлько Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.05.2023.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , було видане 19.07.1988 року за № 151 колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_2 на час існування колгоспних дворів згідно діючого на той момент ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в по господарській книзі та відомості щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто, усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Отже, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року, на день припинення існування колгоспних дворів належав на праві спільної сумісної власності в рівних частках голові і членам колгоспного двору.

Статтею 563 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка регулювала питання спадкування майна колгоспного двору, встановлено, що у випадку смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила спадкування на загальних підставах.

При цьому, відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена поширювалася на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01.07.1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також у разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа має право звернутися до суду з відповідним позовом, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, тобто, передумовою застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідач позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи вищевикладене та за відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушених прав позивача, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1216-1217, 1220, 1233-1235, 1269 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), ст.ст. 12, 80, 81, 82, 200, 211, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Немирівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Немирівським РВ УМВС України у Вінницькій області, 06.06.1997 року, РНОКПП - НОМЕР_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку передбаченому ст.ст. 351-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Немирівського

районного суду: С.М.Науменко