КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №757/20918/23-ц Головуючий у 1 інстанції: Остапчук Т.В.

Провадження №22-ц/824/552/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сімї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними та скасування рішень.

Просила визнати протиправним та скасувати наказ Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 07 від 26.01.2023 року «Про постановку на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 27 від 27.01.2023 року «Про надання дитині статусу «дитина, позбавлена батьківського піклування».

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідачами під час прийняття Наказу № 07 та Розпорядження № 27, було допущено порушення, а саме: не було підтверджено факту смерті батька дитини; не підтверджено факт відсутності інформації про фактичне місце перебування матері ОСОБА_1 ; не підтверджено факт відсутності участі матері ОСОБА_1 у вихованні дитини; не враховано думку дитини ОСОБА_3 ; не було юрисдикції у відповідачів на розгляд питань щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки мати ОСОБА_1 та дитина проживає закордоном, у зв`язку з чим відносини між ними мають регулюватись законодавством Естонської Республіки, а не законодавством України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 04 вересня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2023 року та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не встановив у повному обсязі обставини справи, що мають важливе значення для повного та всебічного розгляду, а саме: щодо постійного місця проживання дитини на момент прийняття наказу та розпорядження; щодо наявності у дитини, третьої особи та відповідачів відомостей про місце перебування/проживання апелянта.

Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність участі апелянта у житті, вихованні та утриманні дитини, що призвело до ухвалення незаконного рішення, та безпідставної відмови у задоволенні позову.

Вважає, судом першої інстанції неправильно розтлумачено положення пунктів 4, 6, 13, 14 та 79-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльність, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», у зв`язку з чим не встановлено підстав порушення встановленої законодавством процедури при прийнятті Наказу.

Також невірно застосовано положення п. 24 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», у зв`язку з чим не встановлено підстав порушення встановленої законодавством процедури при прийнятті розпорядження.

Не застосовано положення ст.ст. 1, 4, 5 та 66 Закону про МПП, ст. 1, 3, 5 та 15 Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року, а також ст. 28 Договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах між Україною та Eстонією 1995 року, при визначення юрисдикції та права, що застосовується до врегулювання правовідносин, які існують між дитиною та апелянтом.

При розгляді справи суд першої інстанції безпідставно та в порушення вимог процесуального законодавства розглянув справу в порядку спрощеного провадження.

При дослідженні доказів суд першої інстанції не дотримався встановленого законодавством порядку, у зв`язку з чим сторона апелянта була позбавлена можливості надати свої пояснення та аргументи щодо важливих доказів у справі.

07 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив адвоката Мороза В.В. - представника третіх осіб ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції без змін.

08 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції без змін.

26 лютого 2024 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання адвоката Бибки Т.Я. представника ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

У судовому засіданні адвокат Мороз В.В. представник третіх осіб ОСОБА_4 і ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації надійшла заява від ОСОБА_2 , якою повідомлено про перебування неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , без батьківського піклування в наслідок смерті рідного батька ОСОБА_5 , з яким постійно проживала дитина до моменту його смерті.

При цьому мати ОСОБА_1 , участі у вихованні дитини не приймає. Фактичне місце її проживання та перебування матері ОСОБА_1 заявнику не відомо.

Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації перевірено та встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України і неповнолітньою дитиною, батьками якого є: ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про народження дитини.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.10.2022р., яке набрало законної сили 23.11.2022р.

Неповнолітній ОСОБА_3 визначив своє місце проживання разом з батьком ОСОБА_5 згідно заяви від 01.11.2021р., які посвідчено приватним нотаріусом Рудько Б.Б. за № 606. , що також відображено в Акті опитування дитини від 02.03.2023р.

Встановлено, що дитина ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті батька, ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина ОСОБА_3 фактично проживав з рідною старшою сестрою ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 проживала окремо від дитини, у зв`язку з чим дитина ОСОБА_3 подав заяву до Служби про призначення сестри своїм піклувальником.

Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації також було встановлено, що позивачка ОСОБА_1 за зареєстрованою адресою місця проживання в Україні: АДРЕСА_1 не проживає, а проживає на території Естонської Республіки, що не заперечувалось в судовому засіданні.

Суду першої інстанції позивачка не надала належного доказу на підтвердження того, що в період з дня смерті батька 23.12.2022 по день прийняття Наказу № 07 від 26.01.2023, вона проявила материнську турботу до дитини та прийняла на себе виконання батьківських обов`язків по догляду і вихованню дитини, а також почала надавати матеріальне утримання дитині, забезпечувати її житлом, одягом, їжею, забезпечувати здобуття дитиною загальної освіти і виконувати належно інші батьківські обов`язки стосовно дитини ОСОБА_3 .

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції дійшов до висновку, що Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації обґрунтовано встановлено відсутність батьківського піклування щодо дитини ОСОБА_3 внаслідок смерті рідного батька ОСОБА_6 , із яким постійно проживала дитина, а також перебуванням матері у розшуку органами Національної поліції на території України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 27 від 27.01.2023 року «Про надання дитині статусу «дитина, позбавлена батьківського піклування» законно прийнято та встановлено, що Наказ № 07 та Розпорядження № 27 відповідають найкращим інтересам дитини ОСОБА_3 , оскільки безпосередньо дитиною ОСОБА_3 було подано до служби заяву про призначення йому піклувальника - рідної сестри ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 безпідставно стверджує про застосування законодавства іноземної держави до вказаних відносин, посилаючись на закон України «Про міжнародне приватне право», адже дитина ОСОБА_3 і позивач (мати) ОСОБА_1 є громадянами України, тому особистим законом дитини ОСОБА_3 є законодавство України, яке застосовується до правовідносин за участю дитини, оскільки воно наділяє дитину комплексом невід`ємних прав і гарантує їх захист державою Україна.

Крім того, позивачем не було доведено, що законодавство Естонської Республіки за вказаних обставин є більш сприятливим для захисту прав дитини, ніж законодавство України.

Позивачем не надано докази на підтвердження обставин добровільного і повного переривання дитиною ОСОБА_3 свого зв`язку з Україною, оскільки у поданих заявах до Служби вказано про вимушений характер перебування дитини закордоном у наслідок повномасштабного військового вторгнення держави-агресора на територію України. Не спростовують вищевказані обставини посилання позивача на періодичні виїзди дитини за межі України, оскільки з поданих доказів вбачається, що дитина також неодноразово поверталась на територію України, як мінімум до початку 24.02.2022 військового вторгнення держави-агресора.

Водночас неповнолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право самостійно оскаржити до суду Наказ № 07 та Розпорядження № 27, якщо вбачатиме порушення своїх прав і законних інтересів. Проте, зі сторони дитини ОСОБА_3 не було заявлено про порушення його прав, не оскаржено до суду Наказ № 07 та Розпорядження № 27.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з окремим позовом до суду про позбавлення батьківських прав самої ОСОБА_1 (матері), що розглядається Печерським районним судом міста Києва у справі № 757/33144/22- ц.

В межах даної справи надано висновок від 27.03.2023 № 105/01-425/В-140 «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів наявності окремого спору і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим не довів порушення свого права або інтересу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено в повному обсязі обставини справи, що мають важливе значення для повного та всебічного розгляду, а саме постійне місце проживання ОСОБА_3 на момент прийняття Наказу та Розпорядження та місце перебування/проживання ОСОБА_1 у республіці Естонія, що було підтверджено позивачем у судовому засіданні суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність участі апелянта у житті, вихованні та утриманні дитини.

Позивачка ОСОБА_1 не обґрунтувала свої щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 у той період коли дитина залишилась одна із сестрою, після смерті батька та до моменту прийняття наказу № 07 від 26.01.2023 і розпорядження № 27 від 27.01.2023.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права і обґрунтовано встановлено законність розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 27 від 27.01.2023 року «Про надання дитині статусу «дитина, позбавлена батьківського піклування».

Предметом розпорядження № 27 є надання статусу неповнолітній дитині ОСОБА_3 «дитина позбавлена батьківського піклування».

Як визначено у абзаці 7 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про охорону дитинства», діти, позбавлені батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків внаслідок: 1) смерті батьків, 2) розшуку їх органами Національної поліції, 3) з інших причин залишилися без батьківського піклування.

За змістом п.п. 8 пункту 24 Порядку № 866, статус дитини позбавленої батьківського піклування, надається дітям: батьки яких перебувають у розшуку органами Національної поліпи, пов`язаному з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, що підтверджується ухвалою суду або довідкою, органів Національної поліції про розшук батьків та відсутність відомостей про їх місцезнаходження.

Судом встановлено, що Шевченківське управління поліції ГУНП НП України у місті Києві листом від 16.01.2023 року за № 794/125/56-2023 повідомило Службу у справах дітей про перебування в розшуку органами Національної поліції на території України позивача (матері) ОСОБА_1 , місцезнаходження якої не було встановлено.

Також, факт перебування в розшуку визнано позивачем у позові, тому зазначене не підлягає повторному доказуванню за ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Так позивачем вказано у абз. 5 і 6 арк. 13 позовної заяви - «матір переконана, що оголошення її у розшук на території України», «кримінальне провадження в рамках якого її оголошено в розшук». Водночас позивачем не підтверджено доказами свої твердження про незаконність оголошення її в розшук.

Крім того, третьою особою надано у справу, як доказ, відомості з Офіційного сайту «Розшук» Міністерства внутрішніх справ (https://wanted.mvs.gov.ua), згідно яких ОСОБА_1 перебуває з 01.09.2022 в розшуку Шевченківським управлінням поліції ГУНП у м. Києві.

Зазначене спростовує твердження позивача про недоведеність факту перебування її у розшуку органами Національної поліції на території України під час прийняття розпорядження № 27 від 27.01.2023 року.

Стосовно доводів апелянта, що судом першої інстанції не застосовано положення ст.ст. 1, 4, 5 та 66 Закону про МПП, ст. 1, 3, 5 та 15 Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року, а також ст. 28 Договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах між Україною та Eстонією 1995 року, при визначення юрисдикції та права, що застосовується до врегулювання правовідносин, які існують між дитиною та апелянтом, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

За ч. 1 ст. 16 закону України «Про міжнародне приватне право» № 2079- IV, особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 закону України «Про міжнародне приватне право» № 2079-IV, права та обов`язки батьків і дітей (крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону) визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Як було встановлено судом, дитина ОСОБА_3 і позивач (мати) ОСОБА_1 є громадянами України, - тому особистим законом дитини ОСОБА_3 є законодавство України, яке застосовується до правовідносин за участю дитини, оскільки воно наділяє дитину комплексом невід`ємних прав і гарантує їх захист державою Україна.

Не обмежують застосування національного законодавства України та компетенцію Служби у справах дітей та сім`ї, щодо взяття дитини на первинний облік (для подальшого тимчасового влаштування) положення частини 1 статті 30 Договору між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, а саме: «У справах про опіку та піклування над громадянами Договірних Сторін, оскільки даним Договором не передбачає інше, компетентний орган опіки та піклування Договірної Сторони, громадянином якої є особа, яка потребує опіки чи піклування. При цьому застосовується законодавство Договірної Сторони».

Судом першої інстанції правильно розглянуто справу у спрощеному позовному провадженні з огляду на наступне.

Предметом оскарження у справі є наказ № 7 і розпорядження № 27, що становлять індивідуальні правові акта, які видано державними органами: Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією, Службою у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації в порядку реалізації ними компетенції на здійснення охорони дитинства державою Україна.

Статус дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування (абз. 3 ч. 1 ст. 1 закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» № 2342-1V).

Таким чином, наказ № 7 і розпорядження № 27, а також передбачений ними первинний облік і надання відповідного статусу дитині, є частиною державних заходів щодо захисту прав дитини ОСОБА_3 і надання державного забезпечення та передбачених законодавством пільг дитині.

При цьому відповідачі (як державні органи), не належать до кола учасників сімейних відносин за ст. 4 Сімейного кодексу України, оскільки учасниками сімейних відносин є: подружжя, батьки та діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід та внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим та падчерка, пасинок, між якими виникають сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини. Відповідачів (як державних органів) не можуть виникати сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини щодо наведеного кола осіб.

ОСОБА_1 вказує як підставу позову лише перелік процедурних порушень під час прийняття наказу № 7 і розпорядження № 27, та не зазначає у позові конкретно сімейні відносини щодо яких ініційовано спір у суді. Тобто у тексті позовної заяви немає обґрунтування такої мети подання позову, як захист прав позивача у сімейних відносинах.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний текст виготовлено 07 березня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник