Справа № 683/2008/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Кутасевич О.Г.

за участі секретаря судового засідання Братенка В.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Грицая Л.М.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

її представника адвоката Віхерко Н.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Старокостянтинові цивільну справу 683/2008/23, 2/683/40/2024 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 та просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1988 року до 04 лютого 2023 року, визнати їх спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який належав останньому згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 грудня 1991 року та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер :04:010:0045, що також належала ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, визнати за нею право власності на 1/2 цього майна.

В обґрунтування позову вказувала, що вона постійно проживала з ОСОБА_3 з 1988 року по АДРЕСА_2 , вела спільне господарство, вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний сімейний бюджет, між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

У 1990 році вони розпочали будівницто будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ). Вона працювала обліковцем на молочно-товарній фермі радгоспу ім. Мануїльського в м.Старокостянтинові, а ОСОБА_3 - водієм цього ж підприємства, вони разом тримали велику рогату худобу, птицю, свиней, отриману м`ясну та молочну продукцію здавали в радгосп, частково продавали на ринку, тримали свиноматку, вирощували молодняк? який також продавали. Зароблені гроші вони витрачали на придбання будівельних матеріалів, з яких збудували будинок, хлів та погріб. З 1993 по 1996 рік ОСОБА_3 відбував покарання за скоєне кримінальне правопорушення з необережності. З 1996 по 2000 рік вони обставили будинок меблями та придбали побутову техніку та почали спільно проживати у вказаному будинку і до моменту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , поховання якого здійснила особисто.

Указувала, що за життя у них не виникало спорів щодо розпорядження спільним майном, ОСОБА_3 говорив, що усе майно дістанеться тому, хто з них переживе подружжя, а тому не убачав потреби реєструвати шлюб.

Оскільки згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 грудня 1991 року та Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, спірний будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_3 на праві приватної власності, просила визнати вказане майно спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 цього майна.

У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_2 уважала позов необґрунтованим та безпідставним та у його задоволенні просила відмовити, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які ОСОБА_1 посилається у позові. Зазначала, що ОСОБА_3 є її батьком та після розлучення у 1983 році з її матірю, залишився проживати у будинку своїх батьків, а у 1991 році самостійно збудував спірний будинок. Вона увесь час підтримувала з батьком зв`язок, він їй допомагав, у 1999 році, коли вона одружувалась та приходила до нього додому з нареченим, ОСОБА_1 з її батьком ще не проживала. Безпідставними, на переконання відповідачки, є вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, яку її батько отримав внаслідок розпаювання землі сільськогосподарського підприємства, в якому працював, і яка не може бути віднесена до спільного майна подружжя.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Грицай Л.М. підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечували, остання звертала увагу, що спірний будинок збудований ОСОБА_3 у 1991 році, а факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише після 2004 року - дати уведення в дію СК України.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 квітня 1990 року виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради народних депутатів №162п5 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_3 (а.с.16).

На підставі вказаного рішення 31 грудня 1991 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_3 (а.с.18).

Згідно рішення виконавчого комітету Старокостянтинівької міської ради від 09 серпня 2018 року впорядковано адресу земельної ділянки, яка виділялась під будівництво індивідуального житлового будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та присвоєно йому адресу АДРЕСА_1 .

Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, на підставі розпорядження райдержадміністрації від 07 травня 2004 року за №132/2004-р ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Веснянської сільської ради площею 2,785 га, кадастровий номер :04:010:0045 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2023 року.

24 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулась в Старокостянтинівську державну ноатіральну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №125/2023(а.с.53-61).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 1989 по 01 січня 2004 року.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Відтак майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Указаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та земельної ділянки позивачка мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на будівництво спірного домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що проживала спільно як подружжя з ОСОБА_3 з 1988 року по АДРЕСА_2 , вони тримали господарство та на спільні кошти збудували житловий будинок по АДРЕСА_3 в якому почали проживати з 2000 року та до смерті ОСОБА_3 у 2023 році.

Проте, обставини спільного проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю з 1988 року і до 2000 року, спільного будівництва спірного будинку не знайшло свого підтвердження під час судового рогзгляду.

Відповідно до відомостей паспорта ОСОБА_1 її зареєстроване місце проживання з 26 грудня 1986 року АДРЕСА_2 .

Згідно поданого позивачкою свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 27 квітня 1990 року, виданого 16 листопада 2000 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 до 27 квітня 1990 року, що само по собі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_3 у період з 1989 року по 27 квіня 1990 року.

Допитані судом свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є ріднми сестрами ОСОБА_3 вказували, що з позивачкою їх брат почав проживати лише з 2000 року, коли будинок вже був збудований, а до цього часу він зустрічався з ОСОБА_1 , іноді ночував у неї по АДРЕСА_4 . До цього часу він проживав у батьківському будинку, по сусідству із ними, у хліві тримав худобу, від продажу якої придбавав будівельні матеріали, а вони допомагали брату у будівництві. У 1993 році будинок вже був придатний для проживання, та з 1993 по 1996 року брат відбував покарання, однак в цей час у будинку ніхто не проживав, позивачка прийшла проживати до нього через деякий час після його звільнення, зокрема вже у 2003 році на ювілеї брата ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 були разом. Указані свідки заперечували, що ОСОБА_1 приймала участь у будівницві особисто, чи грошовими коштами. Брат не укладав з нею шлюб, бо хотів, щоб будинок успадкувала його донька ОСОБА_2 .

Аналогічні пояснення дали свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які працювали з ОСОБА_3 в радгоспі ім. Мануїльського, свідок ОСОБА_11 , яка як і ОСОБА_10 , проживали по сусідству з матір`ю ОСОБА_3 , свідок ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . При цьому свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 вказували, що за життя ОСОБА_3 розповідав їм, що проживає один, самостійно будує будинок, та з ОСОБА_1 почав проживати лише у 2000-х роках.

Пояснення вказаних свідків є послідовними, узгоджуються між собою.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які є доньками ОСОБА_1 , допитані судом та стверджували про спільне проживання їх матері з ОСОБА_3 з 1987-1989 років по АДРЕСА_4 , ведення ними господарства та будівництва спірного будинку не були очевидцями цих подій, оскільки з 1989 року по 1993 рік ОСОБА_17 проживала в Росії, а ОСОБА_16 з 1993 року - в м. Хмельницькому та вказані обставини їм були відомі зі слів матері. Крім того, вони також підтвердили, що з 1993 по 1996 рік у спірному будинку ніхто не проживав та її мати почали проживати ОСОБА_18 у 1999 році, їм було відомо про те, що мати та ОСОБА_3 у шлюбі не перебували, та заповіту на розпорядження належним йому майном ОСОБА_3 не складав.

Свідок ОСОБА_19 лише підтведив, що з 1995 року проживає по АДРЕСА_5 , де також проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_20 хоч і вказував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом по АДРЕСА_4 та тримали господарство до того, як ОСОБА_3 почав відбувати покарання у 1993 році, однак йому особисто не відомо про обставини спільного будівництва будинку по АДРЕСА_3 .

Сам факт проживання ОСОБА_3 та позивачки не може бути доказом участі останньої у будівництві спірного будинку, а самі лише покази свідків, за відсутності інших доказів, не можуть підтверджувати обставини її участі коштами у будівництві цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі.

Як зазначав Верховний Суд у своєму висновку від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ураховуючи, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок 18 грудня 1991 року, тобто до початку спільного його проживання з позивачкою у 2000 роках, останньою не було представлено суду належних доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий ними внаслідок їх спільної праці, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

При цьому, суд ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20 про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на правіспільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Щодо вимоги позивачки про визнання спільною сумісною власністю та поділ земльної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер 682481700:04:010:0045, яка набута ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, суд виходить з наступного.

Законом № 4766-УІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року, частина 5 статті 61 СК України виключена, частина 1 статті 57 доповнена пунктом 5, згідно з яким земельна ділянка, набута будь-ким із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебуває в її, його користуванні, або отримана в результаті приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій, або отримана із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, визнається особистої приватною власністю кожного з них.

Відтак вимога позивачки про визнання спільною сумісною власністю земльної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер :04:010:0045, яка набута ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, задоволенню не підлягає.

Ураховучи викладене, у задоволенні вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1988 року до 04 лютого 2023 року, визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 грудня 1991 року та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,785 га, кадастровий номер :04:010:0045, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого 19 липня 2004 року, визнання за нею право власності на 1/2 цього майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Повне рішення складено 08 березня 2024 року.

Суддя