Провадження №2/523/604/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"28" лютого 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участі секретаря судового засідання - Бєлік Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, стягнення витрат на житлові-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, стягнення витрат на житлові-комунальні послуги, звернулась адвокат Шляпіна Людмила Миколаївна.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач у справі, згідно договору оренди житлового приміщення проживає в дані квартирі, однак, строк дії договору закінчився, що у 2020 році. Представник зазначає, що єдиною умовою договору оренди було своєчасне сплачення відповідачем комунальних послуг. Однак, відповідач комунальні послуги не сплачує, у зв`язку з цим існує велика заборгованість, яка становить 45 811, 44 гривні. Відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити квартиру, що відповідно створює позивачу перешкоди в користуванні власністю, крім іншого, заборгованість за комунальними платежами є великим тягарем для позивача.

На підставі викладеного представник позивача просить: усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача борг за житлово-комунальні послуги в розмірі:45 811, 44 гривні; зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 05 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

На адресу суду 26.02.2024 року надійшло клопотання представника позивача адвоката Шляпіної Л.М. про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копії заяви Начальнику ВП №3 ОРУП № 1 в Одеській області про вчинення правопорушення, талону повідомлення ЄО № 2961, повідомлення про розгляд зави (а.с.34-39;41).

Чергове судове засідання у справі призначено на 28 лютого 2024 року, сторони до суду не з`явились.

На адресу суду 28.02.2024 року (вх. № 6845) надійшло клопотання представника позивача адвоката Шляпіної Л.М. щодо можливості розгляду справи за відсутності сторони позивача, згідно якого представник зазначила, що повністю підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.45).

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації відповідача (а.с.26), на адресу суду повернулись поштові повідомлення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.24-25;30-31; 43-44). Відповідач до суду не з`явилась, про причини не явки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що відповідно підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2024 р. Розмір частки 1/1 (а.с.35).

Судом встановлено, що 15.07.2018 року між власником квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір оренди квартири АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору зазначено: п.2.1. - квартир, що орендується, надається Орендарю для проживання.

Договором передбачені строки, так, п.3.1 передбачає, що строк оренди приміщення, що орендується, складає 2 роки з моменту підписання договору.

П.4.1 передбачено оплату за договором. Оплатою визначено витрати за комунальні послуги, а саме: водопостачання, електропостачання, газопостачання, теплопостачання. На момент укладення договору відсутня заборгованість по комунальним послугам.

Договором передбачені права та обов`язки орендаря. Відповідальність сторін за порушення умов договору.

Відповідно до розділу 8 дія договору, п.8.1. зазначено: договір підписується між двома фізичними особами. П.8.2 - договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання. П.8.3 - строк договору починає свій перебіг з 15.07.2018 року та закінчується 15.07.2020 року. п.8.4 Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час його дії тощо (а.с.9).

Отже, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем у справі укладено строковий договір оренди житлового приміщення, який відповідно закінчується 15.07.2020 року.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом позивач зазначила, що відповідач в супереч договору добровільно з орендованого приміщення не висиляється, порушила умови договору, допустила винекнення заборгованості за комунальні послуги.

Щодо розміру заборгованості, судом досліджується постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 65139771 від 14.04.2021 року згідно якої з боржника ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» стягується заборгованість у розмірі: 7 946, 00 грн. (а.с.11), загальний розмір заборгованості становить - 45 811, 44 грн. Виконавче провадження відкрито на підставі судового наказу. Наявність заборгованість за інші комунальні послуги підтверджується роздруківкою за адресою власника квартири (а.с.12).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно положення ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 785 ЦК України чітко зазначає, що після закінчення строку договору наймач зобов`язаний негайно повернути орендодавцю речі (квартиру) в стані, в якому вона була отримана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За приписами ст. 825 ЦПК України - наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦПК України.

Судом встановлено, що строк дії договору сплив 15.07.2020 року (п.8.3 Договору).

Факт відмови відповідача виселитися з орендованого житла, підтверджується заявою про правопорушення до начальника ВП №3 ОРУП № 1 в Одеській області згідно якої зазначено, що ОСОБА_2 заволоділа квартирою, за збігом строку дії договору, житлове приміщення не звільнила, відмовилась покидати приміщення (а.с.36).

Листом начальника відділу від 23.02.2024 року повідомлено, що факти викладені в заяві про вчинення правопорушення знайшли своє підтвердження частково, встановлено, що між сторонами виникли суперечливі питання, які відносяться до цивільно-правових відносин (а.с.41).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі не є членом сім`ї власника нерухомості.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач ОСОБА_2 проживає в житловому приміщенні без законних на те підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комунальні платежі суд зазначає наступне.

Договором, який було підписано сторонами у справі, встановлено та підтверджено, що на час підписання договору борг за комунальними платежами відсутній. Позивачем надано докази про наявність заборгованості за комунальними послугами, який в сукупності становить - 45 811, 44 грн (а.с.11,12).

Таким чином зазначена заборгованість по комунальним послугам підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час

Згідно Договору про надання юридичних послуг від 25.08.2023 року, сторони визначили права та обсяг наданих послуг, а також ціну та умови оплати наданих послуг. Відповідно до п.4.1 Договору, сторони погодили розмір гонорару, який становить 7 000 гривень (а.с.13).

У зв`язку з викладеним вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню, як такі, що доведені та співмірні заявленим позовним вимогам.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню, оскільки відповідач знаходиться в зазначеній квартирі без згоди позивача, як власника жилого приміщення.

В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 2 147, 20 гривень.

Керуючись ст. ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, стягнення витрат на житлові-комунальні послуги - задовольнити.

Висилити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) - з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) - заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі: 45 811, 44 гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) - судові витрати понесені з розглядом справи, а саме витрати зі сплати судового збору у розмірі: 2 147, 20 гривень, та витрати понесені з правничою допомогою у розмірі: 7 000 гривень, а всього стягнути - 9 147, 20 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 04.03.2024 року.

Суддя: