КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/22186/23-ц

номер провадження №22-ц/824/4275/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року /суддя Литвинова І.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2017 року у вигляді курсової різниці у розмірі 146 048, 47 грн і суму, згідно з ст. 625 ЦК України, у розмірі, еквівалентному 5 058, 64 доларів США, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму пені у розмірі 1 802, 28 доларів США, що становить суму у національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на день постановлення рішення (36,56 грн / долар США), у розмірі 65 891, 35 грн, судовий збір - 658, 76 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 1 592, 00 грн. /а.с. 46-51/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати заочне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 27.10.2017 у вигляді курсової різниці в сумі 146048,47 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Змінити заочне рішення в частині розподілу судових витрат, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції проігноровано останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Вказував, що Верховний Суд у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 309/4208/13-ц, вказував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Залишок непогашеної суми основного боргу становить еквівалент 5220,43 дол. США. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зазначав, що має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Щодо можливості стягнення інфляційних нарахувань згідно ст. 625 ЦК України у разі визначення заборгованості еквіваленту у іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц вказувала, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15 та від 10 листопада 2021 року у справі № 278/3176/19. Оскільки Договором позики від 27.10.2017 року визначено умови договору, виходячи із еквівалента до іноземної валюти, то з боржника підлягають стягненню на підставі ст. 625 ЦК України 10 % річних (розмір визначено у п.7 цього Договору) з 02.12.2018 року (по 01.12.2018 стягнуто рішенням суду у справі № 757/61478/18-ц) та різниця еквіваленту іноземної валюти на час ухвалення судового рішення і дату проведення платежу.

В частині визначення природи заборгованості, яка стягнута, судом, вказував, що було допущено описку в резолютивній частині (замість заборгованості за ст. 625 ЦК України зазначено «пені»), у зв`язку із чим подано заяву про виправлення описки, яка не розглянута, що не перешкоджає розгляду даної справи, оскільки в цій частині судове рішення не оскаржується.

Відповідач про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, на адресу суду надійшов звіт про доставлення електронного листа, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не звертався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого останній позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 289 116, 00 грн, що є еквівалентом 10 800, 00 доларів США, строком до 31 січня 2018 року з поверненням у грошовій одиниці України в сумі еквівалентній 10 800, 00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день повернення позики /а. с. 6/.

Факт одержання відповідачем від позивача позики підтверджується підписанням договору ОСОБА_2 і надання ним розписки позикодавцю ОСОБА_1 /а. с. 6, 7/.

У відповідності до п. 6 договору за користування грошовими коштами у строк після 01 лютого 2018 року до дня повернення позики ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 щомісячно проценти до 05 числа кожного наступного місяця, за який нараховані проценти, в розмірі 12 % річних від суми заборгованості у еквіваленті до долара США (частина перша ст. 1048 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України станом на день платежу.

За прострочення виконання зобов`язання зі сплати основної суми позики та/або процентів, визначених у п. 6 договору, ОСОБА_2 сплачує ОСОБА_1 10 % річних від простроченої суми у еквіваленті до дол. США за весь час прострочення платежу (ст. 625 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, що передбачає п. 7 договору.

28 жовтня 2019 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/61478/18-ц, яке набрало законної сили 12 лютого 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2017 року у розмірі 322 459, 67 грн та судовий збір 3 584, 00 грн /а. с. 8-9, 10-13/.

13 січня 2023 року на стадії виконавчого провадження з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року на рахунок ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк» перераховано частину грошових коштів, для погашення боргу, у розмірі 277 586, 25 грн.

Різниця між сумою заборгованості і сплаченою сумою становить 44 873, 42 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст.ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У статті 625 Цивільного кодексу України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами) в Україні воєнний стан діє з 24 лютого 2022 року до 15 листопада 2023 року.

Відповідно до законодавства зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Виконується зобов`язання також в національній валюті України. Проте, сторони мають право визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, і у такому випадку сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається відповідно за офіційним курсом (або відповідно до іншого погодженого сторонами порядку).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Заявляючи вимогу про стягнення курсової різниці, позивач аргументував її як право на стягнення грошових коштів, виражених у гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, як втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції.

При цьому, курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Разом з тим, «курсова різниця» жодним чином не може бути ні збитками, ні упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Такий правовий висновок повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15, провадження № 14-79цс18.

Отже, оскільки сума позики, згідно з договором позики від 27 жовтня 2017 року, становить 289 116, 00 грн із визначенням суми в еквіваленті в іноземній валюті - у розмірі 10 800, 00 доларів США, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості у вигляді курсової різниці.

Доводи щодо неправомірності відмови у стягненні курсової різниці, з посиланням на правові позиції ВС, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що 28 жовтня 2019 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/61478/18-ц, яке набрало законної сили 12 лютого 2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2017 року у розмірі 322 459, 67 грн. Жодним пунктом договору сторонами не погоджено стягнення курсової різниці за невчасно повернуту позику,як самостійну та окрему умову договору. Сторонами визначено еквівалент платежу на день повернення позики. Водночас, позивачем обрано спосіб захисту - остаточна сума стягнення визначена рішенням суду у розмірі 322 459, 67 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В іншій частині рішення суду першої інстанції апелянтом не оскаржується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: