УХВАЛА

05 березня 2024 року

м. Київ

справа № 278/995/23

провадження № 61-2317ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2022 року

та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до начальника НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони України, Міністерства оборони України

про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до начальника 1285 військового представництва Міністерства оборони України, Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді

та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 01 серпня 2019 року вона прийнята на посаду економіста 1-ї категорії у філію НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони України за переводом із філії НОМЕР_2 військового представництва Міністерства оборони України на підставі пункту п`ятого статті 36 КЗпП України. Контракт із військовою частиною НОМЕР_3 підписала 31 липня 2020 року та була прийнята на військову службу строком на 3 роки за контрактом «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу». Того ж дня відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 зарахована до списків особового складу цієї військової частини. У зв`язку

з прийняттям на військову службу за контрактом, наказом начальника

НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони України від 05 серпня 2020 року № 155 увільнена від виконання посадових обов`язків за посадою економіста 1-ої категорії на час проходження військової служби за контрактом (терміном на три роки) в особливий період із збереженням місця роботи, посади

та середнього заробітку.

У подальшому 25 січня 2021 року листом начальника філії 1285 військового представництва Міністерства оборони України від 18 січня 2021 року № 133 повідомлена про те, що посада економіста, яку вона займає, підлягає скороченню.

Наказом начальника НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони України від 31 березня 2021 року № 83 звільнена з 31 березня 2021 року в зв`язку зі скороченням штату працівників за пункту 1 статті 40 КЗпП України.

07 квітня 2021 року дізналася про те, що її посада скорочена та їй слід забрати трудову книжку. 09 квітня 2021 року одержала трудову книжку.

Позивач вказувала, що її не попереджували про звільнення за два місці,

як вимагає того стаття 49-2 КЗпП України. Крім того, наказ від 31 березня

2021 року № 83 начальника 1285 військового представництва Міністерства оборони України про звільнення не отримувала та з наказом її не ознайомлювали.

Звільнення на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України вважала незаконним, оскільки до закінчення особливого періоду чи до дня закінчення контракту за нею повинно зберігатися місце роботи та компенсуватися середній заробіток за місцем роботи до 18 липня 2022 року.

Поновлення строку звернення за захистом до суду загальної юрисдикції мотивувала тим, що 26 квітня 2021 року звернулася із позовною заявою

до Житомирського окружного адміністративного суду про поновлення на посаді

та стягнення середнього заробітку, який ухвалою від 11 травня 2021 року відкрив провадження у адміністративній справі № 240/7265/21. Ухвалою від 09 лютого 2023 року суд адміністративної юрисдикції провадження в адміністративній справі за її позовом закрив та роз`яснив, що розгляд цього спору віднесений

до юрисдикції загального суду в порядку цивільного судочинства. Ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року набрала законної сили 24 лютого 2023 року. За таких обставин, коли адміністративний суд розглядав справу за її позовом про поновлення на роботі

та у процесі розгляду адміністративної справи закрив провадження у справі, роз`яснивши право звернутися за захистом її порушених трудових прав до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, переконана у тому,

що строк звернення до загального суду за вирішенням трудового спору пропустила із поважних причин, який підлягає поновленню.

Також просила застосувати до спірних правовідносин положення пункту 4 частини першої, частин другої та третьої статті 263 ЦК України, якою врегульоване питання зупинення перебігу позовної давності, якщо сторона перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

На підставі викладено ОСОБА_1 просила:

- поновити строк для звернення із позовною заявою до Житомирського районного суду Житомирської області про скасування наказу про звільнення, поновлення

на роботі та стягнення середнього заробітку, який пропущений з поважних причин;

- визнати незаконними дії начальника 1285 військового представництва

та скасувати наказ начальника 1285 військового представництва Міністерства оборони України від 31 березня 2021 року № 83 про звільнення ОСОБА_1 з посади економіста 1-ї категорії філії 1825 військового представництва Міністерства оборони України у зв`язку із скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України;

- поновити її на посаді економіста 1-ї категорії філії 1285 військового представництва Міністерства оборони України;

- стягнути з Міністерства оборони України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2021 року до 18 липня 2022 року в сумі 143 314,29 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника 1285 військового представництва Міністерства оборони України № 83 від 31 березня 2021 року

про звільнення ОСОБА_1 з посади економіста 1-ої категорії філії 1285 військового представництва Міністерства оборони України у зв`язку

із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді економіста 1-ої категорії філії 1285 військового представництва Міністерства оборони України.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу викликаного незаконним звільненням за період часу

з 01 квітня 2021 року до 18 липня 2022 року у розмірі 143 314,29 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі

та стягнення середнього заробітку у межах суми платежу за один місяць.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2023 року змінено та зазначено дату, з якої ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді економіста 1-ої категорії філії 1285 військового представництва Міністерства оборони України, - з 01 квітня 2021 року. Абзац четвертий резолютивної частини рішення доповнено реченням наступного змісту: «Вказана сума зазначена

без урахування податків та інших обов`язкових платежів». У решті рішення залишено без змін.

16 лютого 2024 року Міністерства оборони України, через систему «Електронний Суд», звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2022 року

та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року в указаній справі, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення про відмову

в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 1, 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ та справ, що виникають з трудових відносин.

Предметом позову у справі є вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи те, що справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України справа

не відноситься до тієї категорії справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно

до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,

де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним

за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)

від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки Міністерство оборони України подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом із тим не потребують окремого розгляду питання дотримання особою,

яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Житомирського районного суду Житомирської області

від 15 серпня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 27 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1

до начальника НОМЕР_1 військового представництва Міністерства оборони України, Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська