ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 369/3427/19

провадження № 61-9740св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області Макаренко Володимир Вікторович,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області Макаренка В. В. (далі - державний реєстратор Макаренко В. В.), третя особа - ОСОБА_3 , в якому просила суд скасувати рішення державного реєстратора Макаренка В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер: 224, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 17 серпня 2018 року державним реєстратором прийняте рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 . Зазначене рішення прийняте на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року та довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» (далі - КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області») від 16 серпня 2018 року № 480.

ОСОБА_1 вважаларішення державного реєстратора Макаренка В. В. про реєстрацію прав та їх обтяжень незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки станом на 17 серпня 2018 року право власності на 1/6 частину зазначеного садового будинку вже було зареєстровано за нею рішенням цього ж державного реєстратора про державну реєстрацію від 28 лютого 2018 року. Також, на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року, акта СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 вересня 1989 року, листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 26 лютого 2018 року № 97 це право власності було скасовано рішенням державного реєстратора на підставі ухвали Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-31/98 про затвердження мирової угоди, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 1999 року та нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 .

У подальшому, 17 серпня 2018 року той самий державний реєстратор безпідставно зареєстрував право власності на 1/6 частину спірного садового будинку за ОСОБА_2 , в той же час за ОСОБА_1 державний реєстратор реєструє право власності на дачний будинок, із зазначенням розміру її частки 5/6.

Отже, приймаючи дане рішення, державний реєстратор не дотримався вимог статей 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статей 321, 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та безпідставно порушив її майнові права.

Крім того, у ОСОБА_2 на час звернення до державного реєстратора відповідно доухвали Харківського районногосуду міста Києва від 23 березня 1998 року, якою було затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було відсутнє право власності на заявлений нею до реєстрації об`єкт нерухомого майна у вигляді 1/6 частини садового будинку.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року, ухваленим у складі судді Волчка А. Я., позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора Макаренка В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер: 224, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що державним реєстратором не було належним чином перевірено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Внаслідок цього було здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на майно, на яке вона втратила заявлене речове право на підставі судових рішень. Таким чином, реєстрація права власності за ОСОБА_2 відбулась без належної правової підстави.

Суд не прийняв до уваги доводи відповідачки ОСОБА_2 щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, оскільки право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 у 2018 році, у той же час за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернулася в 2019 році. Отже, позивачкою не був пропущений строк позовної давності.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року скасовано та прийнято нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Макаренка В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224, розташованого за адресою АДРЕСА_2 на праві власності за ОСОБА_2 .

У позові до державного реєстратора Макаренка В. В. відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_2 та її представника про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення та вручення судових повісток або шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Отже, судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки відповідачка обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за її відсутності без повідомлення належним чином, рішення підлягає скасуванню відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанції обставини підтверджують, що спір у позивачки виник із ОСОБА_2 щодо спірного об`єкта нерухомого майна, тому державний реєстратор є неналежним відповідачем. Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог, пред`явлених до цього відповідача, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до державного реєстратора належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на спірне майно відбулась без належної правової підстави, оскільки за умовами мирової угоди, затвердженої Харківським районним судом міста Києва 23 березня 1998 року, ОСОБА_2 відмовилась від належної їй 1/6 частинибудинку за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому нотаріально посвідченою заявою від 28 липня 1998 року підтвердила, що ОСОБА_3 на виконання мирової угоди передано їй грошові кошти і вона не має до нього будь-яких претензій щодо вказаного нерухомого майна.

Крім того, державний реєстратор, реєструючи право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину спірного будинку, здійснив самостійне коригування частки ОСОБА_1 у праві власності з 1 на 5/6 з метою уникнення подвійної реєстрації прав при реєстрації права власності на 1/6 частину будинку за ОСОБА_2 . Однак, такі дії державного реєстратора не можна вважати належним усуненням суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, оскільки таке коригування, враховуючи положення частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», безпосередньо впливає на право ОСОБА_1 , і відповідні зміни до Державного реєстру прав могли бути внесені лише на підставі відповідного рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У червні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просила суд скасувати постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року, ОСОБА_2 відмовилася від 1/6 частини дачної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а не від 1/6 частини будинку. Так само і в заяві від 23 березня 1998 року, завіреної нотаріусом, ОСОБА_2 не має претензій до ОСОБА_3 щодо власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/6 частини садової ділянки АДРЕСА_2. Отже, ОСОБА_2 не відмовлялася від 1/6 частини права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду 22 березня 2019 року з позовом, обрала неналежний спосіб захисту права, оскільки на той час вона мала просити суд скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності, а не рішення про реєстрацію права власності.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 04 грудня 2018 року у справі № 32/563 (провадження № 12-172гс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 127/10011/18 (провадження № 61-13977св19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін як таку, що ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до акта приймальної комісії від 19 вересня 1989 року прийнято до експлуатації літній садовий будинок і господарські споруди на садовій ділянці СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» в с. Гатне-Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, збудовані ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 28 червня 1998 року, виданою ОСОБА_3 , він є власником дачі (садового будинку) в СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 є членом СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1», на підставі рішення кооперативу/товариства «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 18 липня 1979 року № 1 про надання йому в користування земельної ділянки, площею 0,04 га, яка належала садовому товариству «Арсеналець» на підставі рішення РВК від 13 жовтня 1980 року № 565, про відведення земельної ділянки, площею 16,2 га, під будівництво садового товариства (т. 2, а. с. 223).

Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину дачі, визначення порядку користування квартирою та вселення позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 факт прийняття спадщини після померлої в 1994 році матері ОСОБА_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та 1/6 частину будинку в СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого в с. Гатне Київської області.

Вказане рішення набрало законної сили.

Ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, затверджено мирову угоду між сторонами.

Згідно з мировою угодою ОСОБА_3 у рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 і 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2, які належні ОСОБА_2 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_2 9 500,00 дол. США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві. ОСОБА_2 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Цією ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року при затвердженні мирової угоди визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (том 1а.с. 22).

30 липня 1998 року ОСОБА_2 зареєструвала право приватної власності на 1/6 частину будинку за адресою: АДРЕСА_2, в Києво-Святошинському БТІ , запис № 92 в реєстровій книзі № 4.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 26 лютого 2018 року № 97 на адресу державного реєстратора Макаренка В. В., право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4).

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі заяви ОСОБА_2 від 01 лютого 2018 року, 28 лютого 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39907107 від 28 лютого 2018 року 10:04:37, яким зареєстровано право спільної часткової власності на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі рішення, серія та номер: виданого 15 липня 1996 року, видавник: Харківський районний суд міста Києва, АКТ, серія та номер: виданий 19 вересня 1989 року, видавник: СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1», лист, серія та номер: 97, виданий 26 лютого 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», номер запису про право власності 25049632.

01 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. (на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 31 липня 2018 року) прийнято рішення про скасування вказаного права власності на підставі ухвали, серія та номер 2-31/98, виданий 23 березня 1998 року, видавник: Харківський районний суд міста Київ, рішення ім`ям України, серія та номер: 2-161/99 р., виданий 15 лютого 1999 року, видавник: Києво-Святошинський районний суд Київської області, заява, серія та номер: ААО910387, виданий 28 липня 1998 року, видавник приватний нотаріус Бурлаченко С. Б.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 липня 2018 року № 1204 право власності на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстроване.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2018 року, на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 02 серпня 2018 року, 06 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42398633 від 06 серпня 2018 року 11:26:34, Макаренко В. В. , яким зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16 липня 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17 липня 2018 року, видавник: СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1».

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_2 від 14 серпня 2018 року, внесено зміни щодо частки в праві власності ОСОБА_1 , а саме 5/6 садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16 липня 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17 липня 2018 року, видавник: СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1», довідка, серія та номер 480, виданий 16 серпня 2018 року, видавник КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 серпня 2018 року № 480 на адресу державного реєстратора Макаренка В .В. на його запит, згідно з яким право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року, право власності на 5/6 частин садового будинку в БТІ не реєструвалось. Додатково повідомлено, що дійсно, інформацію про відсутність реєстрації права власності на вищезазначений будинок в листі КП «БТІ КСРРКО» від 16 липня 2018 року № 1204 слід вважати помилковою, в БТІ відсутня реєстрація права власності на садовий будинок лише на 5/6 часток.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 19 червня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41676453 від 19 червня 2018 року 11:14:21 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0453 га, кадастровий номер :01:022:5240, для колективного садівництва за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі: витягу з ДЗК, серія та номер НВ-018, виданий 30 травня 2018 року, видавник: відділ у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія та номер: ІІІ-КВ101430, виданий 28 вересня 2000 року, видавник: Крюківщинська сільська рада народних депутатів.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року вбачається, що, на підставі заяви ОСОБА_2 від 14 серпня 2018 року, 17 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152 від 17 серпня 2018 року 09:10:34, про реєстрацію спільної часткової власності на 1/6 частину будинку за ОСОБА_2 на підставі: рішення, серія та номер: виданий 15 липня 1996 року, видавник: Харківський районний суд міста Києва, довідка, серія та номер 480, виданий 16 серпня 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».

Рішенням виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 березня 2000 року № 15 передано безкоштовно в приватну власність для ведення садівництва земельні ділянки членам СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» згідно з списком в додатку, зокрема ОСОБА_1 передано земельну ділянку, площею 0,045 га.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 березня 2000 року № 15 видано державний акт серії ІІІ-КВ № 101430 від 28 вересня 2000 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:022:5240.

Згідно з довідкою СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 17 липня 2018 року № 24, виданої ОСОБА_1 , вона є власником дачі (споруди, будівлі) в АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради від 13 жовтня 1980 року № 565 про виділення землі товариству за СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» закріплюються землі, площею 16,2, в безстрокове і безоплатне користування для ведення колективного садівництва. Рішенням загальних зборів ГО СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» за протоколом від 28 вересня 2000 року № 32 ОСОБА_1 є членом зборів ГО СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» і має у приватній власності земельну ділянку, площею 0,0453 га, кадастровий номер :01:022:5240, на земельній ділянці є будинок.

З довідки ГО СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 12 червня 2018 року № 20, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що вона є членом ГО СТ «ІНФОРМАЦІЯ_1» з 28 вересня 2000 року та є власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:022:5240.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 вересня 2018 року № 502 ОСОБА_2 повідомлено, що згідно з матеріалів інвентаризаційної справи право власності на 1/6 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4). КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» проводило реєстрацію прав власності до 01 січня 2013 року. Станом на 01 січня 2013 року інші співвласники із заявами про реєстрацію прав власності в БТІ не звертались. Згідно з витягом з Державного реєстру реєстрації прав, доданої до заяви від 27 березня 2018 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/6 частину будинку на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року, таким чином, відомості про право власності внесено до Державного реєстру реєстрації прав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо ефективності способу захисту

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) викладено правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній з 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми в чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20), від 30 червня 2021 року у справі № 193/724/19 (провадження № 61-14190св20).

Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25 червня 2019 року у справі №°924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) висловила правову позицію про те, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом у цій справі у березні 2019 року та посилаючись на порушення процедури прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Незважаючи на те, що визнання незаконним та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності не призведе до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, позов містить вимогу, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка відповідно до наведених вище правових висновків є ефективним способом захисту.

Щодо позовних вимог по суті

Відповідно до статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. У разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Частинами першою, другою статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1952-IV відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, затверджено мирову угоду між сторонами.

Згідно з мировою угодою, ОСОБА_3 в рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 і 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2, які належні ОСОБА_2 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_2 9 500,00 дол. США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві. ОСОБА_2 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Цією ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року при затвердженні мирової угоди визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 22).

ОСОБА_2 заперечує факт отримання компенсації за 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 , оскільки відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98, вона отримала компенсацію за 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не дослідив, за яке саме нерухоме майно ОСОБА_2 отримала компенсацію на підставі затвердженої мирової угоди: за 1/6 частини земельної (дачної) ділянки; чи за 1/6 частини садового (дачного) будинку, розташованого на даній земельній ділянці; або за все разом (за 1/6 частину земельної (дачної) ділянки разом з 1/6 частиною будинку на ній).

Вищевказане має правове значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд зазначає, що роз`яснювати судове рішення (ухвалу районного суду про затвердження мирової угоди) має право лише суд, який це судове рішення ухвалив і за відповідною заявою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки апеляційним судом порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час перегляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, усунути вказані недоліки на стадії касаційного перегляду неможливо, тому у суду касаційної інстанції відсутні підстави для ухвалення нового рішення або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 31 травня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець