ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/4040/23
номер провадження 2/695/374/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Оніщенко Н.В.

представника позивача адвоката Ковтуна А.В.,

представника відповідача адвоката Назаренка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна, у якому просив:

- скасувати арешт з всього майна ОСОБА_1 , який накладено у виконавчому провадженні №29459911, реєстраційний номер обтяження 11773856.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що у провадженні відділу державної виконавчої служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження за №29459911 з примусового виконання виконавчого листа №2-1301, який видано Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в загальному розмірі 109 477.50 грн.

У вказаному виконавчому провадженні 25.10.2011р. державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 11773856.

29.12.2012р. державним виконавцем на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві через відсутність у боржника майна на яке може бути звернено стягнення і заходи державного виконавця щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Вказаною постановою було також зазначено про припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання.

Однак, відомості про припинення чинності арешту майна боржника до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено не було, а тому воно продовжує діяти.

03.12.2013 р. за повторним звернення стягувача, державним виконавцем відкривалося виконавче провадження за №41047341 з виконання вказаного виконавчого листа №2-1301, та виконавчий лист 27.03.2014р. повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

09.03.2017р. державний виконавець відмовив ПАТ КБ «Приватбанк» у повторному відкритті виконавчого провадження до боржника ОСОБА_1 у зв`язку з пропущеним строком пред`явлення виконавчого листа до виконання на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Отже, виконавчий лист №2-1301, який видано 04.10.2011р. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу, є таким, що не підлягає до примусового виконання у зв`язку з пропущеним строком.

З листа Золотоніського відділу ДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за №2306/2635/12, стало відомо, що 11.01.2016р. проведено знищення виконавчих проваджень відділу ДВС Золотоніського МРУЮ завершених у 2012р., а 12.01.2018р. проведено знищення виконавчих проваджень Золотоніським МР ВДВС ГТУЮ у Черкаській області завершених у 2014р., через закінчення строків їх зберігання.

Таким чином виникла ситуація, коли матеріали виконавчого провадження №29459911, у якому накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 знищено, однак накладений арешт, номер обтяження 11773856 продовжує діяти вже близько 12 років, що порушує конституційні права ОСОБА_1 та перешкоджає йому володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

За таких підстав, посилаючись на норми ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник відповідача надав до суду заяву про закриття провадження по справі, оскільки чинне законодавство для сторін виконавчого провадження передбачає окремий порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Позивач є боржником у вказаному виконавчому провадженні, а тому повинен звертатися до суду із скаргою у порядку, встановленому ст. 447 ЦПК України та не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, і знищення матеріалів виконавчого провадження не змінюють установлений спосіб захисту прав боржника. За таких підстав справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Ковтун А.В. наполягав на задоволенні позову, стверджував, що іншим шляхом захистити права ОСОБА_1 немає можливості.

Представник відповідача адвокат Назаренко С.М. у судовому засіданні підтримав заяву про закриття провадження по справі, вказуючи що у своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що законодавством передбачено інший спосіб захисту прав боржника.

Суд, розглянувши заяву про закриття провадження по справі, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку прийшов до наступного висновку.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження №29459911 з примусового виконання виконавчого листа №2-1301, виданого 04.10.2011 року Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в загальному розмірі 109 477,50 гр.

У зв`язку з невиконанням боржником вимог виконавчого документа, на все майно боржника, постановою державного виконавця від 25.10.2011 року було накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 11773856.

25.01.2022 року виконавче провадження №59664171 було повернуто стягувачу згідно п. 2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Із доданої до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.09.2023 за №347066481, вказане обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 є діючим та накладеним в рамках виконавчого провадження 29459911.

З повного витягу виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження за №29459911, яке відкрито 25.10.2011р. на виконання виконавчого листа від 04.10.2011 за №2-1301 повернуто стягувачеві 29.12.2012 на підставі п. 1 ч. 1 мт. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження за № 41047341, яке відкрито 03.12.2013 на виконання виконавчого листа від 04.10.2011 за №2-1301 повернуто стягувачеві 27.03.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Чинна на дату винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі №2/0301/806/11.

З повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 09.03.2017р. вбачається, що стягувачем пропущено строк пред`явлення виконавчого документу від 04.10.2011 за №2-1301, а тому виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання.

У вересні 2023р. ОСОБА_1 звертався до Золотоніського відділу ДВС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) з клопотанням про зняття арешту з усього нерухомого майна. Згідно відповіді відділу виконавчої служби від 27.09.2023р. за №44499 у разі повернення виконавчого документу стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, а отже і підстави для зняття арешту відсутні.

Згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 не зареєстровано.

Розглядаючи вказану справу суд враховує, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Верховний Суд у своїй постанові від 19.01.2022р. у справі №577/4541/20 зауважував, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Водночас, спір у справі, що розглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у вказаних вище виконавчих провадженнях на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2012 та 2014 роках.

Спір виник у зв`язку з тим, що поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Таким чином ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, у якому накладено арешт з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Схожі правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже суд, звертає увагу позивача, що він мав би звернутись за захистом своїх прав та інтересів в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Таким чином суд вважає заяву представника відповідача про закриття провадження по справі обґрунтованою.

На підставі викладеного та керуючись ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 5, 12, 13, 19, 255, 258, 259, 263, 264, 352, 447 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача про закриття провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Золотоніський відділ державної виконавчої служби у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про скасування арешту з майна закрити.

Ухвала суду у відповідності до ст. 261 ЦПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду або через Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний головуючим 11 березня 2024 року.

Суддя : Середа Л.В.