КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/8379/23 Головуючий у І інстанції - Кошель Б.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/5312/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох відсотків річних, -

установив:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу та трьох відсотків річних.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 15 червня 2020 року він позичив відповідачу 4000 доларів США.

Повернути цю суму в повному обсязі відповідач зобов`язувався до 15 липня 2020 року.

Про позику грошей ОСОБА_1 в цей же день (15 червня 2020 року) власноручно написав йому відповідний документ - розписку, в якій зазначив, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 в борг на місяць до 15 липня 2020 року гроші в сумі чотири тисячі доларів США, зазначив, що написано власноручно та вказав номер паспорта, поставив підпис та дату.

23 грудня 2020 року відповідач взяв у позивача в борг ще 6500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США.

Цю суму він зобов`язався повернути 25 березня 2021 року.

Про цю позику грошей ОСОБА_1 23 грудня 2020 року власноручно написав розписку, в якій також зазначив номер свого паспорта НОМЕР_1 та ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Зазначає, що відповідач має йому сплатити загалом 10500 доларів США основного боргу.

Оскільки в добровільному порядку відповідач свої зобов`язання не виконав, в строк не повернув йому борг, то він змушений звернутися до суду.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг в загальній сумі 10500 доларів США, з яких 4000 доларів США згідно розписки від 15 червня 2020 року і 6500 доларів США згідно розписки від 23 грудня 2020 року.

Стягнути з відповідача на його користь 3% річних за прострочену валютну позику в загальній сумі 806 доларів США, що еквівалентно 29474 грн.

Стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в загальній сумі 10100 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних за порушення строків виконання зобов`язання у сумі 28194,39 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені по сплаті судового збору у розмірі 4134,44 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 15 червня 2020 року він дійсно отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 4000 доларів США, які обіцяв йому повернути до 15 липня 2020 року.

Двічі він сплачував по 200 доларів США позивачу та просив його почекати з поверненням суми боргу, так як не мав можливості сплатити борг повністю.

Однак позивач попросив відповідача написати йому повторну розписку 23 грудня 2020 року в якій вказати більшу суму боргу вже з процентами від отриманої суми 4000 грн., тобто суму 6500 доларів США.

Проте, написана ним розписка 23 грудня 2020 року є фіктивним документом, оскільки у вказану дату позивач не передавав йому коштів в сумі 6500 доларів США.

Вважає, що розписка від 23 грудня 2020 року не є первинним документом, який складений в момент передачі коштів і не є документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача до відповідача.

Документ, а саме розписка від 23 грудня 2020 року була укладена фіктивно, бо дії описані в даному документі фактично не відбувались в момент складання цієї розписки.

Зазначає, що позивач зловживаючи своїм правом, щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу, вводить суд в оману, посилаючись на документ, який має іншу природу та іншу суть, не таку, як викладено в позовній заяві і позивачу про це достеменно відомо.

Просив суд, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього борг згідно розписки від 15 червня 2020 року на користь позивача в розмірі 3600 доларів США.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами і подав до суду апеляційну скаргу лише з метою затягнути в часі свій обов`язок повернути йому борг.

Так, ОСОБА_1 до місцевого суду під час розгляду справи не з`являвся, ніяких пояснень не давав.

Тому не зрозуміло, яким чином, на думку відповідача, суд мав при дослідженні розписок «виявити справжню правову природу укладеного документа» і в чому полягає ця правова природа, що суд порушив чи не дослідив при ухваленні рішення.

В своєму відзиві на позовну заяву, як і в апеляційній скарзі, відповідач визнавав, що обидві розписки він написав власноручно, але чомусь по одній розписці 4000 доларів США отримав від нього, а по другій 6500 доларів США чомусь ніби не отримав.

Жодних доказів на підтвердження вказаного в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і в суді першої інстанції, щодо «фіктивності» розписки від 23 грудня 2020 року відповідач не надав, правових обґрунтувань не навів.

Його твердження про те, що надана до суду розписка від 23 грудня 2020 року не є первинним документом, який складений в момент передачі коштів і не є документом, який підтверджує факт передачі коштів не ґрунтується ні на вимогах закону, ні на судовій практиці, ні на фактичних обставинах справи.

Зазначає, що твердження ОСОБА_1 про те, що нібито 23 грудня 2020 року він просто на його прохання написав повторну розписку, в якій вказав більшу суму боргу вже з процентами від отриманих ним 4000 доларів США, тобто суму 6500 доларів США, не відповідає дійсності, оскільки, він мав би забрати у нього попередню розписку на 4000 доларів США.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 кошти в сумі 4000 доларів США на місяць до 15 липня 2020 року про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка від 15 червня 2020 року та даний факт сторонами не заперечується.

Також, ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6500 доларів США, та зобов`язувався їх повернути до 25 березня 2021 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 23 грудня 2020 року.

У встановлений строк відповідач свого зобов`язання не виконав, грошові кошти у повному розмірі не повернув.

Також, судом встановлено, що відповідач повернув позивачеві частково борг у сумі 8200 грн., що було еквівалентно 200 доларів США, та 8100 грн, що було еквівалентно 200 доларів США, що підтверджується квитанціями від 01 вересня 2022 року та 01 грудня 2022 року, та дана обставина не заперечується сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розписки підтверджують той факт, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору позики та що цей договір між ними було укладено.

Доказів того, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання та повернув позивачу кошти в обумовлені строки в повному обсязі, відсутні.

Зазначене підтверджується і тим, що оригінали розписок відповідача знаходиться у позивача, які були надані ним до суду.

Крім того, суд першої інстанції врахував те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму позики за основною сумою боргу 10100 доларів США та стягнув з відповідача 3% річних за порушення строків виконання зобов`язання.

Отже, позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, є законними, обґрунтованими.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписок, які містять всі необхідні умови договору позики, а саме: сторони зобов`язання, суму позики, строк виконання зобов`язання, дату і підпис позичальника та відповідають вимогам письмової форми, якою оформлена між сторонами угода.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявні підстави також вимагати від відповідача сплатити 3% річних, передбачені ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) зазначила, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Суд правомірно врахував зазначені висновки при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем розписки підтверджують той факт, що сторони досягли згоди, щодо всіх істотних умов договору позики та що цей договір між ними було укладено.

Однак доказів того, що відповідач виконав взяті на себе зобов`язання та повернув позивачу кошти в обумовлені строки в повному обсязі, відсутні.

Зазначене підтверджується і тим, що оригінали розписок відповідача знаходиться у позивача, які були надані ним до суду.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що розписка від 23 грудня 2020 року, яка написана ОСОБА_1 власноруч є фіктивним документом, оскільки відповідач не надав суду належних та достовірних доказів на підтвердження тих обставин на які він посилається.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана