Справа №487/564/24
Провадження № 22-ц/812/466/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану

адвокатом Заливчим Ярославом Валерійовичем

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лагодою А.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвест»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з Єдиного порталу державних послуг «ДІЯ» він дізнався, що приватним виконавцем Булахевічем С.В. на підставі постанови від 24 січня 2022 року відносно нього відкрито виконавче провадження №68353566.

Зі змісту копії постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що приватним виконавцем відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №218913 виданого 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з нього на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» заборгованості в розмірі 22750,44 грн.

Зазначає, що вищевказаний виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом з порушенням вимог законодавства, оскільки нотаріусу не надано належні документи для вчинення виконавчого напису, нотаріусом не враховано, що вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору укладеного у простій письмовій формі є незаконним, безспірність вимог не досліджено, не враховано строк позовної давності за заявленими вимогами та чинне законодавство не дозволяє виконувати такі написи, що є загальновідомим.

За таких обставин просив про задоволення позову та стягнення з відповідача понесених судових витрат на професійну ( правничу ) допомогу та судовий збір.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Брайт Інвестмент», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 218913, вчинений 23 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» кредитної заборгованості за кредитним договором № 08/06/2006/980-К249 від 21 червня 2006 року в сумі 22750,44 грн.

Стягнуто з ТОВ «Брайт Інвестмент» на користь ОСОБА_1 понесені судові втрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн. 80 коп.

Ухвалюю рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є законною та обґрунтованою, оскільки наявні у нотаріуса документи, на час вчинення ним виконавчого напису, не свідчили про безспірність заборгованості за кредитним договором, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначив, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження таких витрат. Наданий Договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 04 січня 2024 року у пункту 5 містить вартість послуг в розмірі 8000,00 грн. та у пункту 6 порядок оплати такої вартості у 3-х денний строк після набрання рішення законної сили.

Тому, такі не підтверджені витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 , діючи через адвоката Заливчого Я.В., подав на нього апеляційну скаргу та вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Тому просив, рішення суду першої інстанції в його оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 8000 грн.

Так, вказує, що Згідно пункту 1 Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 04 січня 2024 року адвокат прийняв на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу яка, зокрема, полягає у підготовці, підписанні та подачі позову та інших процесуальних документів щодо врегулювання спірних правовідносин, які виникли у клієнта у зв`язку із вчиненням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. виконавчого напису №218913.

У пунктах 5-6 Договору сторонами погоджено вартість послуг, які надаються за цим договором у сумі 8000,00 грн., яка підлягає сплаті протягом 3-х днів після набрання чинності рішенням суду.

Також зазначив, що складання будь-яких інших документів на підтвердження понесення клієнтом витрат на правничу допомогу, зокрема акту приймання-передачі наданих послуг, умовами Договору не передбачено.

Факт надання правничої допомоги за Договором підтверджується складанням та поданням представником Позивача від його імені та в його інтересах заяви про забезпечення позову та позовної заяви, що містяться у матеріалах справи.

У позовній заяві представником Позивача наголошувалося на тому, що сума гонорару, яка підлягає сплаті адвокату, була визначена сторонами у фіксованому розмірі, а не погодинно, у зв`язку з чим, вартість його послуг є незмінною в залежності від обсягу наданих послуг та кількості витраченого адвокатом часу на їх надання

Вказує, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України сума витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У пункту 6 Договору сторони погодили, що оплата наданих послуг здійснюється протягом 3-х банківських днів з дня набрання чинності рішенням суду. Тобто на час ухвалення судом першої інстанції рішення час виконання зобов`язання щодо оплати послуг з правничої допомоги у позивача не настав, а отже і будь-яких документів на підтвердження їх оплати у нього бути не може.

Тому такі витрати позивача підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Правом на подачу відзиву відповідач та третя особа на час перегляду справи судом апеляційної інстанції не скористалися.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав просив про її задоволення.

Відповідач та третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу частини 2 статі 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу. У частині задоволених позовних вимог - не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 вказала, що "при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону №5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу".

Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

У справі встановлено, що правова допомога ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавалась адвокатом Заливчим Я.В. на підставі договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 04 січня 2024 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю та ордер( а.с.12,13,14).

Відмовляючи в задоволені вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази сплати ним адвокату Заливчому Я.В. відповідних коштів.

Разом з тим, витрати за надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Відповідно, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу з визначених підстав.

Зі змісту пункту 5 договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 04 січня 2024 року, вартість послуг, що надаються за цим договором, погоджена сторонами у розмірі 8000,00 грн.

У пункту 6 Договору сторони погодили, що оплата наданих послуг здійснюється протягом 3-х банківських днів з дня набрання чинності рішенням суду. Тобто на час ухвалення судом першої інстанції рішення час виконання зобов`язання щодо оплати послуг з правничої допомоги у позивача не настав, а отже і будь-яких документів на підтвердження їх оплати у нього бути не може.

Тому такі витрати позивача підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результати розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «Брайт Інвестмент» на користь ОСОБА_1 8000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Враховуючи вищевикладене, заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2024 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ТОВ «Брайт Інвестмент» на користь ОСОБА_1 8000 грн. витрат на правничу допомогу.

25 березня 2024 року на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Заливчого Я.В. про розподіл витрат на правову допомогу понесених під час розгляду справи у Миколаївському апеляційному суді.

Вирішуючи заяву колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 567/1508/19.

Для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2023 року у справі № 757/66309/21-ц.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Отже, норми процесуального закону надають суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 461/2102/20.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 761/12678/21.

За статтею 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

ОСОБА_1 та його представник разом із апеляційною скаргою не подали орієнтовного розрахунку суми судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, які позивач поніс, і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За такого, відсутність в апеляційній скарзіорієнтовного розрахунку суми судових витрат є самостійною підставою для відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу понесених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Заливчим Ярославом Валерійовичем на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2024 року задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 лютого 2024 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з Обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 8000 (вісім тисяч) грн. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Заливчого Ярослава Валерійовича про стягнення витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року.