Справа № 490/1736/24
н/п 2-о/490/149/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Шолох Л.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про встановлення факту перебування на утриманні, -

в с т а н о в и в:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, у якому вона просила встановити факт спільного проживання та її перебування на утриманні її чоловіка ОСОБА_2 з часу виходу її на пенсію до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду із цим позовом позивач зазначила, що встановлення такого факту є необхідним для призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах: від 13 березня 2019 року у справі N 202/30/17 (провадження N 14-643цс18), від 19 червня 2019 року у справі N 826/5806/17 (провадження N 11-290апп19), від 23 листопада 2021 року у справі N 175/1571/15 (провадження N 14-51цс21).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила , що підставою звернення позивача до суду із позовом про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка є отримання від Фонду страхових виплат, передбачених Законом N 1105-XIV, тому відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 травня 2020 року у справі N 761/21898/16-ц (провадження N 14-5цс20), заявник має право на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

У цій справі позивач звернулася до суду з метою встановлення факту перебування на утриманні чоловіка для отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зважаючи на відмову у перерахунку щодо переходу з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника рішенням ГУ ПФУ у Київській області.

Проте, органи Пенсійного Фонду України є суб`єктом владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями, тому за предметним та суб`єктним складом спір у справі за позовною вимогою до відповідного Головного Управління Пенсійного Фонду України про визнання права на певний вид пенсії підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Спори стосовно оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності органів ПФУ про обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням є публічно-правовими. А тому їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Як зазначено у вищезгаданій Постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду, приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим. Встановити факт перебування на утриманні померлого для одержання страхових виплат в разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві можливо винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. В адміністративній справі встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі N 539/4118/19 (провадження N 61-10777сво20) зробила схожий за змістом висновок та зазначила, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, щодо якого виник публічно-правовий спір, не може бути предметом розгляду у порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Вимога заявника у цій справі пов`язана з доведенням наявності у неї підстав для призначення та виплати пенсійних виплат і не пов`язана з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, заявлена саме у зв`язку з відмовою ГУ ПФУ призначити відповідний вид пенсії.

Зважаючи на те, що встановлення факту перебування позивача на утриманні померлого годувальника пов`язане з подальшим вирішенням питання про її право на перехід на інший вид пенсії, у чому заявнику було відмовлено, суд доходить висновку про наявність у справі спору про право.

З урахуванням того, що у цій справі позивач звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, не виклавши вимогу з приводу оскарження рішень (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції (Миколаївського окружного адміністративного суду).

На підставі викладеного та керуючись 19, 260, 261, 353 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області про встановлення факту перебування на утриманні.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя Л.М. Шолох