ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 лютого 2024 року

м. Харків

Справа № 953/14727/20

Провадження № 22-ц/818/255/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов`язанні не чинити перешкод, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2023 року, ухвалене суддею Шаренко С.Л., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, зобов`язанні не чинити перешкод.

В обгрунтування позову зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною. Вказує, що їй та відповідачам по справі, як співвласникам належать житлові приміщення, а допоміжні приміщення: коридор, кухня, ванна, вбиральня, технічні приміщення є місцями загального користування, якими вправі користуватися всі співвласники. Натомість відповідачі самовільно розподілили між собою місця загального користування, тим самим позбавили її можливості доступу до кухні, ванни, коридорів, вбиральні, технічних приміщень, створивши для себе в такий спосіб ізольовані квартири, а її позбавили законного права на належне користування кухнею, ванною, вбиральнею, коридором.

Просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності належної їй частини комунальної квартири АДРЕСА_1 шляхом відновлення первісного стану приміщень:

зобов`язати відповідача ОСОБА_3 демонтувати тамбурні металеві двері у приміщенні коридору №1 та № 5, яка перешкоджає доступу з приміщення коридора №1 через приміщення коридору №5 до приміщення кухні №9 та приміщення ванної кімнати №10;

зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечити їй вільний доступ до приміщень кухні № 9 та ванни № 10 з загального коридору №1 через приміщення коридору № 5, забезпечити можливість вільно та доступно користуватися вказаними приміщеннями, зберігати особисті речі кухонне обладнання на кухні №9;

зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 демонтувати перегородку у приміщенні вбиральні №11 та демонтувати душ, що знаходиться в частині приміщення вбиральні №11;

зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перешкоджати їй здійснити встановлення газової плити з підключенням до газопроводу у приміщенні № 9, встановленню умивальника, не перешкоджати користуватися ванною кімнатою № НОМЕР_1 , не перешкоджати встановленню електроосвітлення та електропроводки до місць загального користування;

зобов`язати відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні приміщенням АДРЕСА_2 шляхом поновлення його у первісний стан демонтувати у приміщенні №12 душову кабіну, кухонне та газове обладнання та зобов`язати не чинити перешкод у приміщенням №12;

зобов`язати відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкод у користуванні приміщенням АДРЕСА_3 , надати вільний доступ до вказаного приміщення.

Також, позивач просить примусово виконати судове рішення, в разі якщо відповідачі добровільно не виконають рішення, стягнути з них витрати, пов`язані з демонтуваннням приміщень та обладнання в комунальній квартирі.

Позивач також просить стягнути з відповідачів судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності належної ОСОБА_1 частини комунальної квартири АДРЕСА_1 шляхом відновлення первісного стану приміщень:

зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечити вільний доступ до приміщень кухні №9 та ванни №10 з загального коридору №1 через приміщення коридору №5, забезпечити можливість вільно та доступно користуватися вказаними приміщеннями, зберігати особисті речі кухонне обладнання на кухні №9;

не перешкоджати ОСОБА_1 здійснити встановлення газової плити з підключенням до газопроводу у приміщенні №9, встановленню умивальника, не перешкоджати користуватися ванною кімнатою № НОМЕР_1 , не перешкоджати встановленню електроосвітлення та електропроводки до місць загального користування, демонтувати перегородку у приміщенні вбиральні №11 та демонтувати перегородку та душ, що знаходиться в частині приміщення вбиральні №11;

зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати тамбурні металеві двері у приміщенні коридору №1 та №5, яка перешкоджає доступу з приміщення коридора №1 через приміщення коридору №5 до приміщення кухні №9 та приміщення ванної кімнати №10;

зобов`язано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 здійснити встановлення газової плити з підключенням її до газопроводу у приміщенні кухні №9, встановленню умивальника, користуванні ванною кімнатою АДРЕСА_4 , встановленні електроосвітлення та електропроводки у місцях загального користування;

зобов`язано відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 приміщенням АДРЕСА_2 шляхом поновлення його у первісний стан демонтувати у приміщенні №12 душову кабіну, кухонне та газове обладнання та зобов`язати не чинити перешкод у приміщенням №12;

зобов`язано відповідача ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні приміщенням №2, надати вільний доступ до вказаного приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 637грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_6 , просять рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначають, що позовні вимоги заявлено до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже були предметом розгляду у справі №640/19054/15-ц, за результатами розгляду якої 31 березня 2016 року Київським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення.

Також зазначає, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 самовільно було переобладнано коридорне приміщення та виконувались роботи та інші дії, що викликали псування приміщення, приладів та обладнання квартири та порушення умов проживання позивача. Посилання позивача на демонтаж ОСОБА_2 плити, руйнування громадського рукомийника та електропроводки в кухню і ванну кімнату не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Клопотань про призначення відповідної експертизи позивачем не заявлялось.

Що стосується ОСОБА_3 , то остання не вчиняла жодних протиправних дій відносно ОСОБА_1 ані тих, про які йде мова у позові, ані будь-яких інших.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін посилаючись на те, що позовні вимоги, які розглядалися у справі №640/19054/15-ц не є тотожними позовним вимогам заявленими у даній справі. Вказує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самостійно переобладнали спільні приміщення коридору, кухні та ванної кімнати, ізолювавши ці приміщення із житловими, які належать їм на праві власності, в окрему так звану «ізольовану квартиру», що дає їй підставу визначити їх, як сім`ю ОСОБА_7 , вони пов`язані родинними стосунками (матір та син).

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не оскаржувається, то в цій частині колегією не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами порушені вимоги ч.2 ст.382 ЦК України, а саме останні перешкоджали позивачці у користуванні місцями загального користування (кухнею, ванною, вбиральнею та іншими підсобними приміщеннями), у зв?язку з чим ОСОБА_1 має право на захист належного їй права власності, а саме 20/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власницею 20/100 частин семикітнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.12-13 т.1).

7/100 частин цієї квартири належить ОСОБА_8 ; 7/100 частин ОСОБА_9 ; 28/100 частин ОСОБА_2 ; 25/100 частин ОСОБА_4 ; 13/100 частин ОСОБА_3 28/100 частин квартири належало територіальній громаді м.Харкова, а згодом право користування було визначено рішенням Київського районного суду м.Харкова від 11 травня 2012 року за ОСОБА_2 , який приватизував вказану частину квартири (т.1, а.с.15-16; т.3, а.с.181; т.3, а.с.194).

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог, посилається на те, що відповідачі чинять їй перешкоду у користуванні місцями загального користування (кухнею, ванною, вбиральнею та іншими підсобними приміщеннями).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, не надає ключів від вхідних дверей, у зв`язку з чим позивач не має доступу до спірної квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статте 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до акту від 04 грудня 2015 року у комунальній квартирі АДРЕСА_1 власник квартири ОСОБА_2 встановив металеві двері в коридорі загального користування, який іде до загальної кухні. Стосовно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол та вручений припис про необхідність приведення місця загального користування у первісний стан (т.1, а.с.17, 20).

Із повідомлення департаменту житлового господарства від 11 квітня 2017 року вбачається, що в кухні комунальної квартири АДРЕСА_1 користувачами самовільно демонтовано дві газові плити загального користування, допуск до газових приборів відключений (т.1, а.с.21-25).

Також матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до Харківської міської ради, адміністрації Київського району ХМР, третя особа: ОСОБА_2 про скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2020 року у справі №640/7503/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову №2/25 про закриття справи від 20 січня 2016 року відносно ОСОБА_2 за ст.150 КУпАП скасовано.

Провадження в справі закрито.

В решті позову відмовлено.

Згідно відомостей ЄДРСР, які є в публічному доступі, 07 серпня 2020 року вказане рішення набрало законної сили. В апеляційному порядку не оскаржувалось.

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 самовільного, без дозвільних документів встановив двері в місці загального користування комунальної квартири АДРЕСА_1 , чим порушив абз.6 п.7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» (т.1, а.с.45-47).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.ч.4-5 ст.82 ЦПК України).

Згідно до поверхового плану квартири АДРЕСА_1 станом на 19 вересня 2008 року семикімнатна комунальна квартира мала загальні приміщення: коридор, кухня, ванна, вбиральня.

Аналогічну інформацію містить копія інвентарізаційної справи № 199749 (т.3, а.с.3-225).

Факт чинення відповідачами перешкод у користуванні позивачкою місцями загального корисутування у вказаній квартирі також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_10 .

Також судом встановлено, та не спростовано відповідачами, що позивачка користується кімнатою літ.4, а відповідачі: ОСОБА_3 кімнатою літ.8, ОСОБА_2 літ.6, 7. ОСОБА_11 ізолювали приміщення, що знаходять у них в користування та приміщення загального користування літ.9, 10, 11 та загальний коридор літ.5, шляхом встановлення металевої двері. Оскільки металеві двері були встановлені до набуття ОСОБА_2 права на частку у спірній квартирі, то суд правильно обов?язок знести зазначені двері поклав на ОСОБА_3 .

Посилання апелянтів на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 вже були предметом розгляду у справі №640/19054/15-ц, за результатами розгляду якої 31 березня 2016 року Київським районним судом м. Харкова було ухвалено рішення є помилковими, оскільки позовні вимоги у вказаній справі не є тотожними позовним вимогам заявленими у даній справі.

Зокрема, як вбачається із рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року у справі №640/19054/15-ц позивач просила зобов`язати відповідача ОСОБА_2 демонтувати та знести металеві двері між коридорним приміщенням № 1 площею 11,4 кв.м. та коридорним приміщенням № 5 площею 6,20кв.м в квартирі АДРЕСА_1 , звільнити їй місце в кухні № 9 та ванній кімнаті № 10, які раніше належали їй та встановити на місце її газову плиту; зобов`язати відповідача встановити на кухню № 9 видалену відповідачем газову плиту, встановити в ванній кімнаті №10 зруйнований громадський рукомийник, відновити зруйновану електропроводку в кухню № 9 та ванну кімнату № 10.

Натомість у даній справі позивач просить усунути їй перешкоди у здійсненні права власності належної їй частини комунальної квартири АДРЕСА_1 шляхом відновлення первісного стану приміщень, а саме зобов`язати відповідачів забезпечити їй вільний доступ до приміщень та зобов?язати відповідачів не перешкоджати їй здійснити встановлення (відновлення) комунікацій.

З викладеного вбачається, про застосування позивачем у даній справі та у справі №640/19054/15-ц різних способів захисту.

Крім того, у справі №640/19054/15-ц вимоги про демонтування металевих дверей були пред?явлені до іншої особи ОСОБА_2 , в той час як у даній справі дана вимога пред?явлена до ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивачем доведено те, що відповідачі чинять їй перешкоди (обмежили доступ) у користуванні місцями загального користування у вказаній квартирі (коридор, кухня, ванна, вбиральня, службове приміщення, вбудованої шафи, якими всі співвласники квартири мають право користуватися.

Вказаний доступ може бути забезпечений шляхом демонтування встановлених металевих дверей у приміщенні коридору № 1, 5 для забезпечення доступу до приміщення кухні № 9 та ванної кімнати № 10.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 березня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова