ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/201/24 Справа № 242/3831/19 Суддя у 1-й інстанції - Хацько Н.О Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Юрченко Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №242/3831/19 за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича про відкриття виконавчого провадження № 62021731 від 07 травня 2020 року з примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19 та подальші винесені постанови в межах вказаного виконавчого провадження, заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на неправомірні дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О.Г., постанову про відкриття виконавчого провадження № 62021731 від 07 травня 2020 року з примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19 та подальших постанов, винесених в межах вказаного виконавчого провадження.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначила, що 07 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Резніковим О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62021731 з примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі № 242/3831/19, яку ОСОБА_1 отримала 14 травня 2020 року за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 .

Разом з копією постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О.Г. про відкриття виконавчого провадження № 62021731 від 07 травня 2020 року, ОСОБА_1 отримала ще дві постанови, а саме: постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року та постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року, якою виконавче провадження № 62021731 разом з виконавчим провадженням № 61554806, об`єднано у зведене у виконавче провадження № 62022659.

ОСОБА_1 вважає, що дії приватного виконавця щодо винесення вищевказаних постанов є неправомірними, оскільки ним було прийнято до виконання виконавчий документ, місце виконання якого не відноситься до його виконавчого округу. Зокрема місце проживання ОСОБА_1 та квартира, яка належить їй на праві власності знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тоді як повноваження приватного виконавця Резнікова О.Г. розповсюджуються лише на виконавчий округ м. Києва.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просила суд визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О.Г. щодо відкриття 07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого № 242/3831/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області та визнати неправомірними і зобов`язати скасувати винесені в межах виконавчого провадження постанову про об`єднання виконавчих провадження у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року і постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича щодо відкриття 07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого № 242/3831/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області та в частині визнання неправомірною і зобов`язання скасувати постанову про об`єднання виконавчих провадження у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року відмовлено. Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 в частині вимог щодо визнання неправомірною та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року закрито. Роз`яснено скаржнику, що заявлені в цій частині вимоги, підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства до відповідного окружного адміністративного суду.

Постановою Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року скасовано, визнано неправомірними дії приватного виконавця щодо відкриття ним 07 травня 2020 року виконавчого провадження № 62021731 за заявою ОСОБА_2 із примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 березня 2020 року № 242/3831/19 Селидівським міським судом Донецької області, визнано неправомірними та зобов`язано приватного виконавця скасувати винесені в межах виконавчого провадження № 62021731: постанову про стягнення із боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року; постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження від 07 травня 2020 року.

Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року з приватного виконавця на користь ОСОБА_1 стягнено судовий збір у розмірі 420,40 грн, сплачений при поданні апеляційної скарги.

24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Донецького апеляційного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у цій справі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про прийняття додаткового рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова Олександра Григоровича, в інтересах якого діє адвокат Бугай Дмитро Володимирович, задоволено частково. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали суду та ухвалення нового рішення про задоволення скарги, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що приватний виконавець має приймати до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, або за місцезнаходженням майна боржника. Право приватного виконавця відкривати виконавчі провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Зазначає, що виконавчий округ приватного виконавця Резнікова О.Г. місто Київ. Виконавцю було відомо про те, що станом на 07 травня 2020 року, місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_3 та про те, що все належне нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 знаходиться у Київській області.

Висновок суду першої інстанції про те, що Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень від 02 квітня 2012 року не зобов`язує приватного виконавця перевіряти інформацію щодо місця проживання боржника під час відкриття виконавчого провадження а лише зобов`язує стягувача при поданні заяви про примусове виконання рішення із іншою адресою місця проживання, ніж та що зазначена у виконавчому документі, подати докази проживання боржника за іншою адресою, на думку ОСОБА_1 не ґрунтується на Законі та прямо суперечить встановленим судом обставинам справи.

Наполягає на тому, що суд першої інстанції вийшов за межі доводів скарги та за своєю ініціативою помилково вирішив похідні вимоги, як основні, оскільки основною вимогою за скаргою є визнання неправомірних дій та постанови про відкриття провадження, а похідні вимоги визнання неправомірними усіх наступних винесених приватним виконавцем в межах неправомірно відкритого виконавчого провадження постанов із зобов`язанням їх скасувати.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 , кожен окремо, доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник приватного виконавця ОСОБА_4 адвокат Самойленко А.В., просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн та судові витрати у розмірі 19 605 грн (по 9 802,50 грн з кожного боржника).

05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 242/3831/19 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_4 .

06 травня 2020 року стягувач ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 242/3831/19, виданого Селидівським міським судом Донецької області від 05 березня 2020 року, в якій місце проживання боржника зазначено: АДРЕСА_4 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62021731 за виконавчим листом № 242/3831/19, виданим 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області, про солідарне стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_4 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 567 158,37 грн.

07 травня 2020 року стягувач ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. із заявою про об`єднання виконавчих проваджень № 61554806 та № 62021731.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року виконавче провадження № 61554806 з примусового виконання виконавчого листа № 242/3822/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області, зупинено.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року виконавче провадження № 62021731 з примусового виконання виконавчого листа № 242/3831/19, виданого 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області зупинено.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. від 07 травня 2020 року об`єднано виконавчі провадження № 61554806, № 62021731 у зведене виконавче провадження № 62022659.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав № 204118890 від 13 березня 2020 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Донецького апеляційного суду від 18 червня 2020 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн, а також стягнення судових витрат у розмірі 9 802,50 грн. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики відмовлено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 14 407,50 грн.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалася на те, що вона не має майна у м. Києві, проживає в квартирі АДРЕСА_5 , у той час, як постанову про відкриття виконавчого провадження виніс приватний виконавець м. Києва, а сама постанова про відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами як учасника виконавчого провадження.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволені скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в діях приватного виконавця відсутні ознаки неправомірності під час відкриття ним виконавчого провадження та об`єднання виконавчих проваджень у зведене.

Закриваючи провадження в частині вимог щодо визнання неправомірною та зобов`язання приватного виконавця скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги щодо зобов`язання скасувати постанову про стягнення основної винагороди підлягають вирішенню у порядку адміністративного судочинства у відповідному окружному адміністративному суді.

Колегія суддів погоджується з такими висновкми суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та 29465/04) Європейський суд з прав людини закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Отже, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про виконавче провадження».

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 (провадження № 14-324цс19), від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18 (провадження № 12-74гс19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 753/22823/18-ц (провадження № 14-425цс18) та від 16 жовтня 2019 року у справі № 1940/1957/18 (провадження № 11-608апп19).

Згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що провадження в частині вимог щодо визнання неправомірною та зобов`язання приватного виконавця скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 07 травня 2020 року підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства у відповідному окружному адміністративному суді.

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій приватного виконавця та скасування постанови про обєднання виконавчих проваджень у зведене, колегія суддів зазначає наступне.

Так, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Можливість оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано також процесуальним законом, зокрема, згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтями 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якому зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. При цьому місцем виконання рішення є місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника.

Законом України «Про виконавче провадження» на державного виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника, зазначеного у виконавчому документі, даним, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/15676/16, поставноі від 24 червня 2022 року у справі № 363/3328/14-ц.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» одним із обов`язкових реквізитів виконавчого документа є адреса місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.

У разі встановлення, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання, приватний виконавець повертає його відповідно до приписів пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

При надходженні до приватного виконавця виконавчого документа, він зобов`язаний перевірити наявність в ньому всіх обов`язкових реквізитів, визначених частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, й щодо зазначення у виконавчому документі адреси місця проживання чи перебування боржника - фізичної особи.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та копією матеріалів виконавчого провадження, наданих суду апеляційної інстанції, 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області видано виконавчий лист № 242/3831/19 про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, на виконання якого надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583,70 грн. У відомостях про адресу місця проживання боржника ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_4 .

Місце виконання виконавчого документа на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження визначається не приватним виконавцем, а відомостями, що містить виконавчий документ, складений та виданий уповноваженою на те особою, в якому, серед іншого, зазначається місце проживання боржника. Саме на підставі таких відомостей приватний виконавець вирішує питання про відкриття виконавчого провадження.

Вимога про зазначення місцезнаходження (для юридичних осіб) або місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) проходить через цілу низку процесуальних документів - як тих, що надаються сторонами, так і тих, що ухвалюються судом. З огляду на обов`язок суду щодо належного повідомлення учасників справи про судові засідання та належне направлення процесуальних документів, можна стверджувати, що суд тримає під контролем відповідність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) учасників справи.

Отже, завдяки вимог процесуального закону та за умови належного виконання процесуальних обов`язків й незловживання учасниками судового процесу процесуальними правами презюмується правильність інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача, що зазначені у виконавчому документі, який видається судом.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вимагати від виконавця здійснення додаткової перевірки інформації про місцезнаходження, місце проживання (перебування) боржника і стягувача під час відкриття виконавчого провадження.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відповідно даних Єдиного реєстру приватних виконавців України виконавчим округом приватного виконавця Резнікова О. Г. є м. Київ, тобто вказана у виконавчому листі адреса місця проживання боржника територіально відноситься до підпорядкованого приватному виконавцю Резнікову О. Г.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях приватного виконавця відсутні ознаки неправомірності під час відкриття ним виконавчого провадження № № 62021731 за виконавчим листом №242/3831/19, виданим 05 березня 2020 року Селидівським міським судом Донецької області та об`єднання виконавчих проваджень у зведене.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що Закон України «Про виконавче провадження» та Інструкція з організації примусового виконання рішень від 02 квітня 2012 року не зобов`язує приватного виконавця перевіряти інформацію щодо місця проживання боржника під час відкриття виконавчого провадження а лише зобов`язує стягувача при поданні заяви про примусове виконання рішення із іншою адресою місця проживання, ніж та що зазначена у виконавчому документі, подати докази проживання боржника за іншою адресою, колегію суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані доводи зводяться до особистого трактування скаржником норм Закону України «Про виконавче провадження».

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що виконавцю було відомо, що станом на 07 травня 2020 року, місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_3 та про те, що все належне нерухоме майно боржнику ОСОБА_1 знаходиться у Київській області та як нею було подано у виконавчому провадженні № 615454806 заяву із зазначенням адреси її реєстрації, оскільки, місце виконання виконавчого документа на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження визначається не приватним виконавцем, а відомостями, що містить виконавчий документ, складений та виданий уповноваженою на те особою, в якому, серед іншого, зазначається місце проживання боржника. Саме на підставі таких відомостей приватний виконавець вирішує питання про відкриття виконавчого провадження.

Наявність зареєстрованого місця проживання боржника не є підтвердженням того, що особа на день відкриття виконавчого провадження проживає саме за зареєстрованою адресою, однак у випадку, якщо особа не повідомила іншого, саме цю адресу, з урахуванням приписів частини десятої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», необхідно враховувати під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, таке трактування частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» відповідатиме також принципу юридичної визначеності, який є елементом верховенства права.

Також колегія суддів вважає, що вимога скаржника про скасування постанови про обєднання виконавчих проваджень у зведене, не ґрунтується на вмогах чинного законодавства, оскільки згідно п. 15 розділу ІІІ Інструкції об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу.

При цьому, колегією суддів апеляційного суду враховується, що після подання в травні 2020 року скарги на неправомірні дії та постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Резнікова О.Г., постановою Донецького апеляційного суду від 18 червня 2020 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, тобто судове рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, скасовано.

Натомість скаржник ОСОБА_1 , як особа, права якої, на її переконання, були порушені діями приватного виконавця при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження № 62021731 від 07 травня 2020 року з примусового виконання рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року у справі №242/3831/19, звернулась зі скаргою на дії приватного виконавця коли вказане судове рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, було чинним, тому суд надає оцінку діям приватного виконавця щодо винесеня постанови про відкриття виконавчого провадження в межах скарги ОСОБА_1 , і саме з підстав того, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена не за місцем проживання боржника.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

В справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 24 грудня 2020 року звернулася до апеляційного суду з заявою про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. на її користь витрат, понесених нею на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи у розмірі 32 109,40 грн та сплачененого судового збору у розмірі 420 грн.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про прийняття додаткового рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу була залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Донецького апеляційного суду від 25 лютого 2021 року скасовано, отже питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом має бути вирішено при новому розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Заява ОСОБА_1 , яка подана нею 24 грудня 2020 року до апеляційного суду, про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Резнікова О. Г. на її користь витрат, понесених нею на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи у розмірі 32 109,40 гривень та сплачененого судового збору у розмірі 420 гривень задоволенню не підлягає, оскільки ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. В даному випадку вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, отже не підлягають стягненню на її користь і витрати, понесені нею на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи.

Відповідно до п.п «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста