Номер провадження: 22-ц/813/77/24
Справа № 522/870/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року у складі судді Науменка А.В.,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 2 535 012 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в грудні 2013 року позивач надала в борг ОСОБА_2 90 000 доларів США. Однак відразу розписка не складалась, так як між сторонами були довірливі стосунки, розписка була складена пізніше, а саме 25 жовтня 2014 року, згідно якої, відповідач підтвердила, що отримала від позивача в борг 90 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути в термін до 15 січня 2015 року в якості залогу передала будинок належний боржниці на підставі договору дарування, розташований за адресом: АДРЕСА_1 , про що зазначила в розписці. Окрім того, ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори і надала довіреність на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (доньки позивача) з правом розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду або іпотеку за ціну та на умовах за розсудом будь-кого з представників) належній їй 85/100 частками домоволодіння під АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 1203 м.кв. Довіреність від 12 січня 2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Писаренком Є.С. Одеського міського нотаріального округу, з терміном дії три роки, тобто до 12 січня 2018 року. З наданою довіреністю передала оригінали: договору дарування від 21.01.2014 на підставі якого їй належить на праві власності 85/100 частини домоволодіння під АДРЕСА_2 ; - витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 від 21.01.2014 на 85/100 частини домоволодіння під АДРЕСА_2 ; технічний паспорт на 85/100 частини домоволодіння під АДРЕСА_2 . У зв`язку з невиконанням умов повернення боргу в термін до 15 січня 2015 року, зазначений в розписці від 25.10.2014 між сторонами були проведені переговори і досягнуто домовленість про повернення боргу у розмирі 90 000 доларів США до 15 січня 2019 року. Дана домовленість зафіксована власноруч написаною розпискою ОСОБА_2 від 23.09.2018. В якості забезпечення домовленості між сторонами відповідач надала довіреність від 05.09.2018 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (доньки позивачки) з правом розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду або іпотеку за ціну та на умовах за розсудом будь-кого з представників) належній їй 85/100 частками домоволодіння під АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 1203 м.кв. Довіреність від 05.09.2018 посвідчена приватним нотаріусом Писаренком Є.С. Одеського міського нотаріального округу, з терміном дії три роки, тобто до 05 вересня 2021 року та залишила у позивача оригінали документів, які підтверджують її право власності на 85/100 частини домоволодіння під АДРЕСА_2 . Однак боргові зобов`язання відповідачем у термін до 15 січня 2019 року не виконані. Позивач довідалась про вартість будинку, який відповідач надала їй в залог і зрозуміла, що його вартість значно менша ніж борг, тому змушена звернутись з позовом до суду. У зв`язку з цим просила стягнути борг у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України, станом на час звернення з позовом до суду вартість 1 долара США становить 28.1668 грн. Тобто загальна сума боргу станом на 16.01.2019 в гривні складає 2 535 012 грн (90000 х 28.1668=2535012).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у сумі 2 535 012 грн та судові витрати у розмірі 9605 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційною скаргою та просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подане нею до суду клопотання про проведення експертизи було розглянуто як заяву про забезпечення доказів, вирішивши питання розгляду такої заяви суд повинен діяти у відповідності до ст. 118 ЦПК України. У зв`язку з відсутністю в Єдиному реєстрі судових рішень будь-якої ухвали суду про розгляд, як заяв про забезпечення доказів, так і клопотань про проведення почеркознавчої експертизи та визнання необхідним особистої явки позивача у судове засідання для дачі пояснень, в порушення положень ст. 118 ЦПК України суд взагалі їх не розглянув в п`ятиденний строк та не виніс відповідні ухвали, чим позбавив її права на оскарження передбачене ст. 353 ЦПК України. В ухвалі від 11 червня 2019 року про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, представником відповідача надана заява про проведення засідання підготовчого засідання не тільки за його відсутності, а й за підтримки всіх раніше заявлених у справі клопотань. Ухвала про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не містить жодного слова про розгляд заявлених клопотань та відповідного обов`язку надання матеріалів необхідних для проведення експертизи. Отже судом порушено ст. 107 ЦПК України. Вказує на те, що жодних грошових коштів від ОСОБА_1 вона не отримувала, її ніколи не зустрічала та взагалі вона їй незнайома, як ОСОБА_2 . Ніякі розписки ОСОБА_1 вона не писала. Залишивши без розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про визнання необхідним особистої явки позивача у судове засідання для дачі пояснень про час, місце та обставини передачі особисто грошових коштів, суд взагалі відмовився досліджувати факт передачі коштів особисто ОСОБА_2 , а не її сину та його дружині, відмовився від встановлення обставин, передбачених ст. 1046 ЦК України необхідні для укладення договору позики, чим самоусунувся віл виконання вимог ст. 264 ЦПК України та визнав недоведені обставини, що мають значення для справи, встановленими. Відповідно до положень статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, отже 17 січня 2018 року строк позовної давності сплинув. Враховуючи те, що позивач не звернулась до суду з клопотанням про поновлення строків позовної давності, а також вищенаведених фактів, що вказують на сплив строків позовної давності, відсутність обставин що зупиняють та переривають перебіг позовної давності, позивач ОСОБА_1 втратила своє право на судовий захист належного виконання договору позики укладеного з ОСОБА_2 .

23.09.2019 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд в задоволені апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що в рішенні суду вірно зазначено, що письмових доказів до відзиву на позовну заяву які б підтвердили заперечення чи спростували б доводи позовної заяви з боку відповідачки не надано. Суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до позиції відповідачки, яка була спрямована лише затягнути час розгляду справи по суті, дії представників відповідачки свідчить лише про зловживання стороною своїми правами для затягування процесу розгляду справи. Пояснення відповідачки ОСОБА_2 про те, що вона нібито не отримувала гроші у позивачки і її взагалі не знає та ніколи не бачила - є цинічною брехнею. Тлумачення ОСОБА_2 ст. 259 ЦК України на свій розсуд, не спростовує доводів суду викладених в судовому рішенні стосовно строку позовної давності. Окрім того, звертає увагу, що ОСОБА_2 не додала до своєї апеляційної скарги жодного письмового доказу, як і до відзиву на позовну заяву, який би спростував доводи позовної заяви та доданні до неї письмові докази, лише голослівні оманні заяви.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.07.2021 в справі призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено судовому експерту Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз.

22.11.2021 експерт Буценко В.В. надала до суду клопотання, в якому просить суд надати вільні зразки почерку ОСОБА_2 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.12.2021 витребувано докази у справі.

10.02.2022 Одеський науковий-дослідницький інститут судових експертиз надіслав суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з не наданням запитуваних експертом матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.06.2022 головуючий суддя Гірняк Л.А. задовольнила заяву про самовідвід та передала справу для повторного перерозподілу.

17.01.2023 ухвалою Одеського апеляційного суду витребувано від Одеського Державного медичного університету оригінали документів, на яких містяться вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_2 за 2014 рік і за 2018 рік, в кількості не менше 3-х документів; з Відділення №14 Укрпошти (м. Одеса, вул. Троїцька, 6) оригінали документів, на яких містяться вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_2 за 2014 рік і за 2018 рік, в кількості не менше 3-х документів; з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 18» Одеської міської Ради (м. Одеса, вул. Торгова 29/21) оригінали документів, на яких містяться вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_2 за 2014 рік і за 2018 рік, в кількості не менше 3-х документів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.05.2023 призначено судову почеркознавчу експертизу за клопотанням ОСОБА_2 , проте справу повернуто експертом для визначення обсягу зразків підпису, що підлягають дослідженню.

На виконання вимог експерта сторонами надано пояснення щодо зразків підписів, які підлягають дослідженню.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.08.2023призначено судову почеркознавчу експертизу.

25.09.2023 Одеський науковий-дослідницький інститут судових експертиз надіслав суду повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою від 18.05.2023 у зв`язку з не наданням запитуваних експертом матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

08.12.2023 до суду апеляційної інстанції надійшов висновок комісійної судово-почеркознавчої експертизи.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи не надали. Зважаючи на викладене, тривалий час перебування справи в суді апеляційної інстанції, необхідність дотримання розумного строку вирішення справи, справу розглянуто за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2013 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 90 000 доларів США, які зобов`язалась повернути до 15.01.2015 про що свідчить розписка ОСОБА_2 від 25.10.2014 та в подальшому було продовжено термін повернення боргу до 15.01.2019, що вбачається з розписки від 23.09.2018.

12.01.2015 ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність, згідно з якою надала останній право розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду або іпотеку за ціну та на умовах за розсудом будь-кого з представників) належною їй 85/100 часткою домоволодіння АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 1203 м. кв., що підтверджується копією довіреності.

15.08.2018 ОСОБА_1 звернулась з листом-претензією до ОСОБА_2 про повернення боргу, яка була направлена поштою.

05.09.2018 ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 другу нотаріально посвідчену довіреність, згідно з якою надала останній право розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду або іпотеку, визначати ціну та умови таких договорів на свій розсуд) належній їй 85/100 часткою домоволодіння під АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 1203 м. кв., що підтверджується копією довіреності.

23.09.2018 сторони погодили новий термін повернення боргу, а саме до 15 січня 2019 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 23.09.2018.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі N 344/17277/20 (провадження N 61-12109св21), від 7 грудня 2022 року у справі N 565/12/19 (провадження N 61-4470св22) та від 19 грудня 2022 року у справі N 754/10390/16 (провадження N 61-9032св22).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до висновку експертів №23-4439 комісійної судово-почеркознавчої експертизи рукописні тексти у наданих на експертизу розписках від 25.10.2014 та від 23.09.2018 виконані однією особою. Рукописні тексти у наданих на експертизу розписках від 25.10.2014 та від 23.09.2018 виконані ОСОБА_2 .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Факт отримання відповідачем від позивача у борг коштів у розмірі 90 000 доларів США підтверджується розписками від 25.10.2014 та від 23.09.2018 на яких міститься підпис відповідача, що підтверджено висновком експертів.

Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування вказаного висновку не надано.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем позовних вимог та не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Доводи апелянта про те, що позивач пропустила строк позовної даності є помилковими, оскільки відповідач надала позивачу розписку від 23.08.2018, якою визнала боргові зобов`язання 90 000 дол. США і обіцяла повернути борг до 15.01.2019, проте борг у визначений строк не повернула, строк виконання був прострочений з 16.01.2019, що свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 11.03.2024

Головуючий:

Судді: