Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/6126/23
Провадження №: 2/332/453/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Погрібної О.М., при секретарі судового засідання Пономаренко Л.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,

встановив:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява (уточнена) ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина у складі житлового будинку літ. А загальною площею 70,3 кв.м, житловою площею 50,2 кв.м, житловий будинок літ. Б загальною площею 22,8 кв.м, житловою площею 12,0 кв.м, разом з господарськими спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 512 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Інших спадкоємців першої черги немає. Позивачка прийняла спадщину, так як від народження постійно проживала у вищевказаному будинку разом зі спадкодавцем, та 31.05.2023р. подала до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці О.В. заяву про прийняття спадщини, про що заведено спадкову справу № 5/2023 за 2023 рік. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки право власності за спадкодавцем на зазначений будинок не зареєстровано належним чином та при оформленні права на спадщину виявилося, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок, тому, відповідно до п.4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину, про що виніс постанову від 29.06.2023р. № 56/02-31 (Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії додається).

Так, 12.02.1957 року на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого нотаріусом Третьої міської нотаріальної контори Кожевниковою Л.А. № 1806, на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 08.12.1956 року за № 26, ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , місце 10. Дана земельна ділянка була виділена в натурі та передана забудовнику. Житловий будинок літ. Б був побудований у 1958 році, про що свідчить запис про реєстрацію спадкодавця у вказаному будинку згідно домової книги від 05 червня 1958 року. За даними домової книги домоволодінню була присвоєна адреса: АДРЕСА_1 . За час свого життя ОСОБА_2 намагався належним чином переоформити земельну ділянку та зареєструвати своє право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується складанням Акту прийомки індивідуального домоволодіння, згідно якого будівництво розпочате в 1957 році та закінчено в 1962 році, але який не було доведено до кінця. Технічний паспорт складено в 2009 році. Щодо розміру земельної ділянки, на який розташоване спірне домоволодіння, та збільшення її з 500 кв.м до 512 кв.м, то на підставі рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих від 08.12.1956 року за № 26, ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , місце 10 на якій її батько й побудував спочатку в 1958 році маленький будинок загальною площею 22,8 кв.м (за даними техпаспорту - житловий будинок Б), в 1962 році на цій же земельній ділянці був збудований другий житловий будинок загальною площею 70,3 кв.м (за даними техпаспорту - житловий будинок А). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до Закону України "Про землеустрій" на дану ділянку не розроблялася. Технічна документація із землеустрою буде впорядкована в порядку ст.ст. 118, 119 Земельного кодексу України після визнання права власності на нерухоме майно, яке на ній розташоване, визначені межі земельної ділянки та їх погодження з суміжними землекористувачами. На даний час спору щодо землекористування з суміжними землекористувачами немає.

Щодо житлового будинку літ. Б, який за даними технічного паспорту від 2009 року визначений як збудований самочинно (переобладнаний з літньої кухні),то даний будинок був збудований в 1958 році на земельній ділянці, відведеній для його будівництва, тому, в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України 2004 року не може вважатися самочинним будівництвом, так як дозвільний документ на виконання будівельних робіт на момент його будівництва не вимагався та його будівництво не регулювалося Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038 від 17.02.2011р. Прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 09 квітня 2015 року. Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. При оформленні спадщини на будинок, збудований в минулому, застосовується закон, який діяв на час виникнення права власності на нього у спадкодавця та на час відкриття спадщини. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди була обов`язковою та регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Відповідно до Додатку до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року документом, що підтверджує право власності особи на житловий будинок був, в тому числі і Договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою та Акт про приймання індивідуального будинку. Однак виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України, 2003р. та Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Оскільки житловий будинок літ. А був побудований у 1962 році, а житловий будинок літ. Б був побудований у 1958 році, то його введення в експлуатацію для реєстрації права власності не було обов`язковим, оскільки на час його побудови не діяла Постанова Кабінету Міністрів України № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію завершених будовою об`єктів державного замовлення» від 05.08.1992 року.

У Листі інспекції ДАБК від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «Відносно прийняття в експлуатацію об`єктів завершених будівництвом до 05.08.1992 року» чітко підтверджується відсутність необхідності приймання в експлуатацію будівлі, побудованої до 05.08.1992 року.

Таким чином, для проведення державної реєстрації прав та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, побудоване до 05.08.1992 року, документом, згідно з вимогами законодавства, який свідчить про прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Таку позицію чітко висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, який у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі №1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Таким чином, незважаючи на те, що ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вказаний будинок належав йому на праві власності згідно діючого на момент його забудови законодавства.

Так як спадкодавець не зареєстрував своє право власності на зазначений житловий будинок у встановленому законом порядку, а вчинення дій щодо реєстрації на ім`я померлого неможливо, позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому змушена звернутися до суду та оформлювати своє право власності в порядку спадкування в судовому порядку.

Враховуючи викладене, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді від 10 листопада 2023 було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Також зазначеною ухвалою у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кияниці О.В. витребувано копію спадкової справи № 5/2023 за 2023 рік після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Колеснікова Т.А., які про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явилися, ОСОБА_1 надала заяву про проведення засідання без її участі, просить задовольнити позовні вимоги.

Представниця відповідача Запорізької міської ради, яка про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Також представниця відповідача надала відзив, у якому зазначила, що обставини, що входять у предмет доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі, зокрема поданих заяв про прийняття спадщини, наявних у спадковій справі.

Від допиту заявленого свідка голови квартального комітету ОСОБА_3 позивач відмовилась.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст.3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Померлий ОСОБА_2 був батьком позивачки ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторного) серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої є ОСОБА_2 , а також свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 .

Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею О.В. ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з усіма будівлями та господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п`ятдесят шість) після померлого батька ОСОБА_2 відмовлено, оскільки неможливо визначити факт належності спадкового майна померлому ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на житловий будинок з усіма будівлями та господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п`ятдесят шість).

Із домової книги за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що позивачка ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) зареєстрована за вищезазначеною адресою.

Також за адресою АДРЕСА_1 , був зареєстрований її батько ОСОБА_2 .

З виписки із рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих, протокол 326 від 08.12.1956 року вбачається, що ОСОБА_2 надана земельна ділянка пломеню 500 м АДРЕСА_3 , для будівництва житлового будинку.

Відповідно до Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 12 лютого 1957 року, ОСОБА_2 на праві безстрокового користування передана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , місце 10 загальною площею 500 м2, для будівництва житлового будинку жилою площею 25,1 кв.м., з кількістю двох кімнат, а також кухні, ванної та сараю з корівником.

З акту приймання індивідуального домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 вбачається, що приймальна комісія оглянула будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та встановила, що будівництво розпочато у 1957 році, закінчено у 1962 році, житлова будівля має 1 поверх, складається з 1 квартири житловою площею 41,86 м.2, корисною площею 41,86 м2.

З технічного паспорту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 15.11.2009, вбачається, що власником його є ОСОБА_2 ; домоволодіння складається з двох будинків, які позначені, як А та Б (житловий будинок переобладнаний із літньої кухні); будинок А складається з 5 кімнат загальною площею 70,3 м2; будинок Б складається з 1 кімнати загальною площею 22,8 м2. Рік побудови житлового будинку,- 1962; рік побудови прибудови,- 1962; рік побудови «ганку до а»,- 2007; рік побудови житлової прибудови,- 2007; рік побудови житлового будинку,- 1958.

З відповіді за №228-С від 05.11.2009 вбачається, що згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської Ради депутатів трудящих, протокол №26 від 08.12.1956, гр. ОСОБА_2 , виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 500кв.м. ОСОБА_2 не зареєстрував право власності на житловий будинок «А-1» по АДРЕСА_1 , згідно чинного законодавства.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за позивачкою ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , права власності на будь-яке нерухоме майно не зареєстровано.

З копії спадкової справи 5/2023 після померлого ОСОБА_2 вбачається, що його єдиним спадкоємцем є донька ОСОБА_1 , позивачка у даній справі.

З копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_6 , вбачається, що з 21.08.1978 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР було передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19)

У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1261ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Пунктом 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 3 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 ст.1297ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачою свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем у такому позові може бути особа, яка вважає себе власником майна, проте не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 392 ЦК України судове рішення не є підставою виникнення права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, яке може довести позивач в суді належними доказами, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Пунктом 3.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (надалі - лист № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р.) має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз`яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Судом встановлено, що позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем та звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд зазначає, що житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі, спірний будинок побудований батьками позивача ще у 1962 році, батько позивачки помер у 2012 році.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.13ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до органу місцевого самоврядування в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 , житловою площею 12,0 кв.м, разом з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи http://court.gov.ua/fair.

Повний текст рішення суду складено 01 квітня 2024 року.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://court.gov.ua/fair.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 .

Представник позивача: адвокат Колеснікова Тетяна Альбертівна, м.Запоріжжя, вул.Чарівна, буд.117.

Відповідач: Запорізька міська рада, адреса: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206, .

Суддя: О.М.Погрібна