Справа № 462/9629/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Боровкова Д.О.

при секретарі Данилович Н.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової суми, припинення права спільної сумісної власності

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати автомобіль марки «Peugeot 3008», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з відповідачки на його користь 1/2 частки вартості автомобіля в розмірі 248370 гривні 00 коп.; припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та визнати право власності за відповідачкою на нього.

Свої вимоги мотивує тим, що з 23 січня 2010 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу їх подружжя придбало автомобіль «Peugeot 3008», 2015 року випуску, який був зареєстрований за відповідачкою. Вказаний автомобіль є спільним майном подружжя, проте, вони припинили підтримувати будь-які стосунки. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив, в якому проти позову заперечила, зазначивши, що автомобіль марки «Peugeot 3008», 2015 року випуску, був придбаний за 190000,00 грн., оскільки мав дефекти. Цей автомобіль був придбаний фактично за позичені нею гроші, а саме: вона позичила для придбання спірного автомобіля у її брата ОСОБА_4 та сусідки ОСОБА_5 по 30000,00 грн. у кожного з них, а також, її матір ОСОБА_6 позичила їй 50000, 00 грн. для купівлі автомобіля, а ще 30000,00 грн. подарувала. На даний час вказаний автомобіль відчужений ОСОБА_7 з метою повернення коштів. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.27-29/.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що ніяких грошей відповідачка не позичала, а про відчуження відповідачкою автомобіля її братовій йому нічого не відомо, просить позов задовольнити /а.с.43/.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, наведеним у позові, пояснивши, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 січня 2024 року шлюб між сторонами розірваний. Він постійно працював та заробляв гроші, платив комунальні послуги, оплачував всі видатки на гуртки, які відвідували їх діти. Відповідачка ніяких грошей не позичала на придбання автомобіля, який був куплений за кошти, які сторони отримали за реалізацію іншого автомобіля, а також, за гроші, які вони відклали на його купівлю. Відповідачка, незважаючи на те, що автомобіль перереєстрований на ОСОБА_7 , продовжує користуватися цим автомобілем. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник проти позову заперечили, дали пояснення аналогічні доводам, наведеним у відзиві на позов. Відповідачка додатково пояснила, що позивач ніколи грошей їй не давав, витрачав все на себе. Проте, не заперечувала, що позивач оплачував комунальні послуги та гуртки, які відвідували їх діти, просить у задоволені позову відмовити.

08 грудня 2023 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

03 січня 2024 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідачки, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 23 січня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 січня 2024 року /а.с.66-68/.

У період шлюбу сторони придбали автомобіль «Peugeot 3008», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , дата реєстрації 13 лютого 2021 року, який був зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) /а.с.15/.

04 жовтня 2023 року ОСОБА_2 без згоди позивача ОСОБА_1 продала вказаний автомобіль ОСОБА_7 , яка перереєструвала автомобіль за собою /а.с.32/.

Відповідно до висновку експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи № 2843/23 від 20 листопада 2023 року, середня ринкова вартість автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску, без врахування його фактичного стану, умов експлуатації та пробігу на момент проведення дослідження становить 496740,00 грн. /а.с.12-13а/.

Сторони у суді пояснили, що до купівлі автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску, у них у власності перебував інший автомобіль марки «Peugeot», який також був придбаний ними у період шлюбу та був проданий на передодні придбання вищевказаного автомобіля «Peugeot 3008». Беручи до уваги, що вказані обставини визнаються сторонами, то такі не підлягають доказуванню в силу вимог частини 2 статті 82 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі

СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 СК України закріплює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного

з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

З огляду на наведене, суд вважає некоректним твердження відповідачки та її представника, що вартість автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску, слід визначати виходячи з його вартості в розмірі 235500,00 грн., яка зазначена у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 141 від 29 січня 2021 року, який був укладений між ТОВ «Слон Груп» та відповідачкою ОСОБА_2 /а.с.56/, а відтак, вказані твердження не беруться до уваги.

При цьому, відповідачка не надала суду будь-який інший висновок експерта, який б спростовував середню ринкову вартість автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску, в розмірі 496740,00 грн., яка визначена у висновку експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи № 2843/23 від 20 листопада 2023 року на момент проведення дослідження.

Спростовуючи презумпцію спільного сумісного майна відповідачка посилається на те, що вона позичила для придбання спірного автомобіля у її брата ОСОБА_4 та сусідки ОСОБА_5 по 30000,00 грн. у кожного з них, а також, на те, що її матір ОСОБА_6 позичила їй 50000, 00 грн. для купівлі автомобіля, а ще 30000,00 грн. подарувала.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтвердили вказані твердження відповідачки, додатково пояснивши, що на даний час борг їм повернутий.

Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що між нею та свідками були укладені усні договори позики грошових коштів начебто на придбання транспортного засобу, з огляду на те, що крім пояснень самої ОСОБА_2 та показань її матері та сусідки у суді, жодного належного, допустимого і достатнього доказу на підтвердження факту укладення договорів позики відповідачкою не було надано.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої має бути надано документ, що посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, адже договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина друга статті 1046 ЦК України).

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Таким чином, суд вважає, що відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договори позики між відповідачкою та свідками укладався саме на придбання автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску.

Крім цього, суд зазначає, що навіть за умов встановлення факту виникнення правовідносин за зобов`язаннями позики, що виникли в інтересах сім`ї, це не змінює статус спільності набутого під час шлюбу майна. Такі обставини можуть встановлюватись за наявності відповідного спору та за наявності правових підстав під час вирішення питання щодо повернення за рахунок другого з подружжя як солідарного боржника половини сплачених іншим після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення боргового зобов`язання за позикою, яка використана в інтересах сім`ї.

Твердження відповідачки про те, що вона отримала у дарунок від її матері ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 30000,00 грн. для придбання транспортного засобу, також не підтверджені належними та допустимими доказами, крім показань свідка. Крім цього, ОСОБА_6 під час пояснень у суді повідомила, що вона подарувала відповідачки 50000,00 грн., а не 30000,00 грн., як це зазначено у позові.

У суду відсутні підстави вважати встановленим факт одержання ОСОБА_2 коштів на квартиру у дарунок від її матері, оскільки відповідно до пункту 3 частини першої статті 208, частини п`ятої статті 719 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовий формі.

Жодного договору дарування коштів на придбання автомобіля відповідачка не надала, хоча на початку 2021 року сума в розмірі 50000,00 грн. перевищувала більше ніж у двадцять разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (2270,00 грн. (прожитковий мінімум станом на 01 січня 2021 року) х 20 = 45400,00 грн.).

Виходячи зі змісту статті 78 ЦПК України та з урахуванням частини першої статті 218 ЦК України, не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року по справі 376/2480/17.

Таким чином, відповідачка не надала доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на автомобіль, не довела, що придбала це майно за передані у борг або дарунок кошти, а відтак, вимога про визнання автомобіль марки «Peugeot 3008», 2015 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя є підставною та підлягає задоволенню.

Також, встановивши, що ОСОБА_2 відчужила автомобіль без згоди іншого подружжя (в жовтні 2023 року шлюб між сторонами ще не був розірваний), а кошти використала у власних інтересах, суд приходить до висновку, що з неї на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини вартості зазначеного майна.

Разом з тим, відсутні правові підстави для задоволення вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, оскільки вказаний автомобіля був відчужений відповідачкою та з 04 жовтня 2023 року належить на праві власності іншій особі - ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку про часткове задоволення позову, і тому, вимоги про визнання автомобіля спільним майном подружжя та стягнення коштів підлягають задоволенню, а у задоволені вимоги про припинення власності слід відмовити.

Керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 2483 гривні 70 коп. (1% від розмір стягнутої на користь позивача грошової компенсації).

Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової суми, припинення права спільної сумісної власності задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки «Peugeot 3008», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки вартості автомобіля «Peugeot 3008», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 в розмірі 248370 гривні 00 коп.; судовий збір - 2483 гривні 70 коп. Всього стягнути 250853 (двісті п`ятдесят тисяч вісімсот п`ятдесят три) гривні 70 коп.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складаний 11 березня 2024 року.

Суддя:

Оригінал рішення.