КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3143/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

установив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, а розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків зазначених в ній, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання зазначеної ухвали.

Ухвала мотивована тим, що провадження в справі відкрито за позовною заявою, поданою без додержання вимог ст. 175 ЦПК України, а саме: стороною позивача ні в позові, ні представником позивача в судовому засіданні, не було обґрунтовано підстави обрання підсудності за вказаними вимогами процесуального закону та звернення до Шевченківського районного суду м. Києва, за умови наявної інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, а також позивачем до позовної заяви додані письмові докази, які не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, оскільки позивач не підтверджує відповідність копій письмових доказів оригіналам, які знаходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

30 жовтня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горлевого Д.І. про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 26 жовтня 2023 року з додатками.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що стороною позивача ні в позовній заяві поданій на усунення недоліків, ні представником позивача в судовому засіданні, не було обґрунтовано належним чином у взаєморозумінні із зазначеними безпосередньо в позові умовами ч.8 ст. 28 ЦПК України підстави для звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що повністю ухвала суду від 26 жовтня 2023 року про залишення позову без руху та усунення недоліків, не була виконана.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, а висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі є помилковими та передчасними.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції не зазначається спосіб усунення недоліку, а саме: належне обґрунтування підстави обрання підсудності та звернення саме до Шевченківського районного суду м. Києва, що позбавляє його можливості та розуміння такий недолік усунути.

Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано його клопотання, щодо виклику відповідача через оголошення на сайті та через ЗМІ.

Судом не зазначено, які саме вимоги положень статей 175, 177 ЦПК України не були ним дотримані, що свідчить про відсутність підстав для залишення його позову без розгляду.

Наголошує, що місцем виконання зобов`язання є те місце, в якому одна сторона повинна виконати свій обов`язок, а інша сторона повинна прийняти належне виконання.

Відтак, враховуючи умови договору позики, місце проживання відповідача та положення частин 8 та 9 ст. 28 ЦПК України, даний позов відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва.

Суд же, вчинивши перешкоди в доступі до суду, знаючи, що іншу підсудність з вихідних даних справи неможливо визначити, знаючи, що вже значний час провадження було відкрито (5 місяців), умисно постановив ухвалу, яка обмежує його права.

Просив суд, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, представник ОСОБА_1 - адвокат Горлевий Д.І. подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності неприбуття в судове засідання не надав, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, з таких підстав.

Судом встановлено, що у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, а розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків зазначених в ній, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання зазначеної ухвали.

Ухвала мотивована тим, що провадження в справі відкрито за позовною заявою, поданою без додержання вимог ст. 175 ЦПК України, а саме: стороною позивача ні в позові, ні представником позивача в судовому засіданні, не було обґрунтовано підстави обрання підсудності за вказаними вимогами процесуального закону та звернення до Шевченківського районного суду м. Києва, за умови наявної інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, а також позивачем до позовної заяви додані письмові докази, які не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, оскільки позивач не підтверджує відповідність копій письмових доказів оригіналам, які знаходяться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

30 жовтня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горлевого Д.І. про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 26 жовтня 2023 року з додатками.

Постановляючи ухвалу про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив з того, щостороною позивача не було усунуто недоліків в частині обґрунтування зазначення підстави звернення із позовом до Шевченківського районного суду м. Києва відповідно до вказаних в позові підстав ч.8 ст. 28 ЦПК України.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 27 ЦПК України передбачено правило загальної територіальної підсудності, згідно з якою, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 28 ЦПК України передбачено підсудність справ за вибором позивача. Зокрема, ч. 8 ст. 28 ЦПК України визначено, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Дане положення встановлює правила підсудності на вибір позивача - альтернативної підсудності. Сутність цієї підсудності полягає у тому, що вона не виключає можливості звернення до суду за правилами загальної підсудності, а навпаки, поряд з цією, встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обирати один із двох чи декількох судів.

Згідно з ч.1 ст. 532 ЦК України, місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

За змістом вказаної норми, місцем виконання зобов`язання є те місце, в якому боржник повинен виконати свій обов`язок (передати кредитору річ, результати робіт, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор повинен прийняти належне виконання.

За загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено статтею 532 ЦК.

При цьому слід ураховувати, що правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці.

У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, пункт 4 частини першої статті 532 ЦК) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи договору позики від 07 липня 2021 року сторони погодили місце його виконання саме у м. Київ, тобто даним договором чітка адреса/місце виконання зобов`язання не визначено.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо права власності відповідача на майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Шевченківського району м. Києва.

Крім того, зазначена вище адреса проживання відповідача зазначена ним у договорі позики, як фактичне місце проживання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не було належним чином обґрунтовано підстави звернення із позовом саме до Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.

Отже, виходячи з норм Конституції, а також з норм міжнародного права, повертаючи позовну заяву, з врахуванням заяви про усунення недоліків, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, і вказані дії суду унеможливили доступ позивача до правосуддя для захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба