Справа № 465/8089/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2208/23 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна та ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 06 листопада 2018 року між ним та Акціонерним товариством «Кредобанк» укладено кредитний договір № 20668/2018, за умовами якого банк надав йому кредит в розмірі 322 145,61 грн. на здійснення повної оплати за договором купівлі-продажу автомобіля марки «Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . На забезпечення виконання умов кредитного договору 06 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено договір застави вищезазначеного автомобіля на суму 304 002,03 грн. Крім того, 06 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 20668/2018/2. Стверджує, що 30 серпня 2021 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вчинила виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки «Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації, задовольнити вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» за період 10 квітня 2021 року по 13 серпня 2021 року включно, в тому числі: 271 775,12 грн. неповернута сума кредиту станом на 13.08.2021 року; 10384,34 грн. прострочені відсотки на 13.08.2021 року; 18842, 57 грн. штраф за невиконання не грошових зобов`язань станом на 13.08.2021 року; 3000,00 грн. плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 304002,03 грн. Стверджує, що умовою вчинення виконавчого напису нотаріуса є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором та підтверджують безспірність вимоги, однак станом на 13 серпня 2021 року різниця між сумою заборгованості, яку банк надав нотаріусу, та фактичною сумою заборгованості становить 8 014,94 грн., а відтак, така не є безспірною. Крім того, розмір заборгованості, який банк просить стягнути на підставі виконавчого напису, відрізняється від розміру, зазначеного в досудовій вимозі. Вказує, що банком не дотримано 30-денний термін на добровільне виконання вимоги про сплату боргу. Звертає увагу на те, що досудова вимога не була надіслана майновому поручителю- ОСОБА_2 , що є грубим порушенням Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Наголошує, що виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. 30 серпня 2021 року, має рекомендаційний характер, однак виконавчий напис, як виконавчий документ, повинен носити вказівний характер про звернення стягнення на майно та задоволення за рахунок такого майна грошових вимог.

З наведених підстав просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса від 30 серпня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 3370, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Миколаївною, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки «Renault», модель «Logan», дата випуску 2018, номер кузова НОМЕР_1 та за рахунок коштів отриманих від реалізації, запропоновано задовольнити вимоги АТ «Кредобанк» за період 10 квітня 2021 року по 13 серпня 2021 року включно, в тому числі: 271 775,12 грн. неповернута сума кредиту станом на 13.08.2021 року; 10384,34 грн. прострочені відсотки на 13.08.2021 року; 18842, 57 грн. штраф за невиконання не грошових зобов`язань станом на 13.08.2021 року; 3000,00 грн. плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 304002,03 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за номером №3370 від 30.08.2021 року, яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, а саме: транспортний засіб «Renault Logan», 2018 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1461, колір синій, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , яке належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 02.11.2018 року ТСЦ 4641, для задоволення вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» на загальну суму 304002,03 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правнику допомогу у розмірі 25 000 грн.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Кредобанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що 03 грудня 2020 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року, яким змінено графік платежів, внаслідок чого за період з 06 квітня 2021 року по 13 серпня 2021 року місячна сума оплати за кредитним договором становила 5 646,99 гривень, а за період з березня 2021 року по червень 2021 року відсутня плата за умовами кредитного договору. Зазначає, що досудова вимога від 19 липня 2021 року отримана позивачем, однак залишилась без виконання, у зв`язку з чим заборгованість не сплачена, а будь-яких заперечень щодо її розміру позивач не висловив, що свідчить про визнання ним вимоги банку. Вказує, що після отримання досудової вимоги позичальник продовжував здійснювати платежі, а відтак визнав факт заборгованості, що спростовує доводи про наявність спору щодо розміру заборгованості. Звертає увагу, що доводи позивача щодо безпідставного стягнення пені не заслуговують на увагу, оскільки пеня не була включена до суми нарахувань під час вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса. Вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 гривень не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та складності справи. Наголошує, що в матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги, а також інші докази, які б підтверджували понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 гривень. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 07 березня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 26 лютого 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 07 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус не переконався у безспірності заборгованості, яку банк просив стягнути з позивача, та не врахував, що її розмір збільшився порівняно з розміром заборгованості, зазначеним у досудовій вимозі, за рахунок відсотків, право нарахування яких припинено. Крім того, до вчинення виконавчого напису банк не здійснив реєстрацію відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 20668/2018, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 322145,61 грн. на строк 05 листопада 2025 року для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , укладеним між позичальником та ПП «Галич-Моторс», а позичальник зобов`язується повернути кошти зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 14.99 %.

На забезпечення виконання умов вищезазначеного кредитного договору 06 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 6406, предметом якої є транспортний засіб Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

Крім того, 06 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 20668/2018/2, за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року.

06 квітня 2020 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року, яким змінено порядок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом підписання нового графіку платежів.

03 грудня 2020 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 підписано договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору №20668/2018 від 06 листопада 2018 року, яким змінено порядок погашення позичальником заборгованості за кредитним договором шляхом підписання нового графіку платежів.

Відповідно до п. 5.2. договору застави від 06 листопада 2018 року № 6406 заставодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет застави у разі порушення заставодавцем обов`язків, встановлених цим договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється: у судовому порядку за рішенням суду; у позасудовому порядку; на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 5.4 договору застави від 06 листопада 2018 року № 6406).

Пунктом 5.4. договору застави від 06 листопада 2018 року № 6406 передбачено, що за рішенням заставодержателя задоволення його вимог може здійснюватися у позасудовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Вибір способу звернення стягнення на предмет застави, в тому числі і способу позасудового порядку звернення стягнення на предмет застави, здійснюється заставодержателем на його розсуд.

13 липня 2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу щодо невиконання договірних зобов`язань, в якій зазначено, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 13 липня 2021 року у нього виникла заборгованість в розмірі 297970,79 грн., з яких: 271 775,12 грн. заборгованість за основним боргом, в тому числі прострочена в розмірі 11 135,33 грн., 2 815,67 грн. заборгованість за простроченими процентами, 5 374,53 грн. заборгованість за нарахованими процентами, 250 грн. нарахована пеня, 17 755,47 грн. штраф за невиконання негрошових зобов`язань, яке містить вимогу про погашення заборгованості у розмірі 129219,92 доларів США, з яких 60845,47 доларів США заборгованість за кредитом, 35035,25 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 33339,20 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку банк вимагає повернути протягом 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги.

Витягом з офіційного веб-сайту «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення підтверджується, що досудову вимогу від 13 липня 2021 року ОСОБА_1 отримав 19 липня 2021 року, що визнається позивачем в позовній заяві.

Відповідно до п. 4.8 кредитного договору № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні, протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення банку.

30 серпня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3370, яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно, а саме, транспортний засіб марки Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» у розмірі 271775,12 грн. неповернута сума кредиту станом на 13 серпня 2021 року; 10384,34 грн. прострочені відсотки станом на 13 серпня 2021 року, 18 842,57 грн. штраф за невиконання негрошових зобов`язань станом на 13 серпня 2021 року; 3000 грн. плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 304 002,03 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 16 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження № 66860563 з виконання виконавчого напису № 3370, виданого 30 серпня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М.

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України)

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Підпунктом 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення нотаріальних дій перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Крім того, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц.

Безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.

Виходячи з вищезазначеного, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 361/1488/19.

Можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV.

При цьому частинами першою, третьою статті 24 України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV передбачено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

У статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом строку, що визначається згідно з частиною другою статті 28 цього Закону.

Згідно зі статтею 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження або іншого строку, встановленого за домовленістю обтяжувача та боржника, зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. У разі отримання предмета обтяження у володіння обтяжувач зобов`язаний до закінчення процедури звернення стягнення вживати заходів щодо збереження відповідного майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц.

Оскільки Акціонерне товариство «Кредобанк» не надало доказів реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на транспортний засіб марки Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , у приватного виконавця не було правових підстав для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Крім того, з виконавчого напису № № 3370, вчиненого 30 серпня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., який оспорюється позивачем, вбачається, що звернення стягнення транспортний засіб марки Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , проводиться в рахунок сплати заборгованості в розмірі 304 002,03 грн. станом на 13 серпня 2021 року.

Разом з тим, у вимозі банку від 13 липня 2021 року зазначена сума заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 297 970,79 грн.

Розмір заборгованості позивача збільшився в тому числі і за рахунок збільшення нарахування заборгованості за відсотками після 13 липня 2021 року, тобто після пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове погашення частини позики, що залишилася згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Однак, після визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

Пред`явивши 13 липня 2021 року вимогу до позичальника про дострокове повернення кредиту згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, АТ «Кредобанк» змінило умови зобов`язання щодо строку дії договору, а відтак, втратило право в подальшому нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

Крім того, не погоджуючись з розміром наявною у нього заборгованості, позивач подав свій розрахунок наявної у нього заборгованості, з якого вбачається, що залишок заборгованості за кредитним договором № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року становить 263 760,18 грн. Водночас, оспорюваним виконавчим написом запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» у розмірі 271775,12 грн.

Отже, сума заборгованості позивача за кредитним договором № 20668/2018 від 06 листопада 2018 року, на погашення якої Акціонерне товариство «Кредобанк» просить звернути стягнення на транспортний засіб марки Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , відрізняється в досудовій вимозі банку від 13 липня 2021 року, розрахунку заборгованості, поданому приватному нотаріусу та в розрахунку, який подав позивач на спростування розміру заборгованості.

Наведене дає підстави для висновку про те, що виконавчий напис вчинено на погашення заборгованості, яка не є безспірною, оскільки кредитор продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом після реалізації свого права на дострокове стягнення цього кредиту.

Таким чином, виконавчий напис вчинено щодо стягнення заборгованості, яку не можна вважати безспірною, оскільки заборгованість за відсотками та пенею стягнуто за період, за який право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом та неустойку припинилося.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання виконавчого напису № 3370, вчиненого 30 серпня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., про звернення стягнення на рухоме майно - транспортний засіб марки Renault», модель «Logan», 2018 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 ,, що належить на праві власності ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що за час розгляду справи судом першої інстанції позивач поніс вирати на правничу допомогу, які з врахуванням наданого адвокатом обсягу послуг, складності справи, співмірності з предметом спору, беручи до уваги заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 25 000 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2021 року між адвокатом Козак Оленою Вікторівною та Зошієм Юрієм Йосиповичем укладено договір про надання правничої допомоги № 50, за умовами якого адвокат зобов`язується надати правничу допомогу у справі про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису від 30 серпня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3370, вчиненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М.

Пунктом 4.1. договору про надання правничої допомоги № 50 від 07 жовтня 2021 року передбачено, що вартість послуг адвоката становить 50 000.00 грн.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19 (провадження № 61-14735св20).

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат

Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.

Такі висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з врахуванням того, чи виник у заявника обов`язок зі сплати таких витрат та чи та чи була їх сума обґрунтованою і не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, враховуючи конкретні обставини даної справи, її складність та значення для сторін, обсяг наданих послуг з правничої допомоги та час, необхідний для надання послуг з правничої допомоги, особливості предмета спору прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів, враховуючи клопотання Акціонерного товариства «Кредобанк»про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що визначений судом першої інстанції розмір витрат, є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, є завищеним щодо іншої сторони, а тому вважає, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним в суді першої інстанції, в розмірі 5000.00 грн., що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 липня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити, стягнувши з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правнику допомогу у розмірі 5 000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07.03.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк