справа № 631/1541/23
провадження № 2/631/202/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Трояновської Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Семенко А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ № 1179299 від 15 листопада 2023 року діє адвокат Мякота Тетяна Миколаївна, звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить розірвати шлюб, що був укладений 20 лютого 1988 року та зареєстрований виконавчим комітетом Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області, актовий запис № 56.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 20 лютого 1988 року позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_2 , зареєстрували шлюб у Березівській сільській раді Рокитнівського району Рівненської області, про що складений відповідний актовий запис № 56. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей подружжя не має, проте ОСОБА_2 не надає згоду на розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. Як вказав представник позивача, підставою для розірвання шлюбу послужили ті обставини, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, подружжя мешкає окремо, спроби налагодити подружнє життя позитивного результату не надали. На переконання позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у подружжя на ґрунті сімейно-побутових проблем та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Будь-яке налагодження сімейних стосунків, як зазначив представник позивача, неможливе, а отже за таких обставин шлюб має бути розірваний.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 04 грудня 2023 року відкрито провадження у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2023 року та 10 січня 2024 року за клопотаннями відповідача та її представника через погіршення здоров`я ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 січня 2024 року розгляд справи відкладено на підставі пункту 1 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України через неявку в судове засідання відповідача.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 лютого 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про надання строку на примирення та надано ОСОБА_1 до ОСОБА_2 строк для примирення тривалістю один місяць, тобто до 12 березня 2024 року. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу зупинено до закінчення строку для примирення, а саме до 12 березня 2024 року.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 березня 2024 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) у даній справі судом не вживалось.

Позивач, ОСОБА_1 , у судове засідання, що було призначене на 12 березня 2024 року не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника - адвоката Мякоту Тетяну Миколаївну.

У судове засідання, що було призначено на 12 березня 2024 року, представник позивача - адвокат Мякота Тетяна Миколаївна також не з`явилась, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, 11 березня 2024 року звернулась на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 1582/24-вх., відповідно до якого просила після надання строку на примирення та зупинення провадження у справі, проводити розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, зазначила, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, наполягають на розірванні шлюбу, вказавши на відсутність підстав для примирення та неможливістю збереження шлюбу.

Відповідач, ОСОБА_2 , у судове засідання, що було призначене на 12 березня 2024 року вкотре не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно та належним чином у відповідності до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 903. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, проте 05 березня 2024 року через канцелярію суду ОСОБА_2 надала письмову заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1438/24-вх., відповідно до якої посилаючись на те, що є особою з інвалідністю ІІ групи, вважала за потрібне використати можливість, пов`язану із примирення сторін та просила зупинити провадження у справі й надати їм з позивачем строк на примирення протягом шести місяців як це передбачено частиною 1 статті 111 Сімейного кодексу України.

З приводу неявки учасників процесу у судове засідання суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчать відповідна заява, надана його представником та долучена до матеріалів' справи.

Разом із тим, що стосується неявки відповідача у судове засідання, суд зауважує, що приписами пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Крім того, згідно з пунктом 1 частини 2 наведеної норми права, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

При цьому, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (частини 1 статті 44 Цивільного процесуального кодексу України).

Зловживання процесуальними правами визначається як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В даному випадку обставини неявки у судове засідання ОСОБА_2 , якій було достовірно відомо про дату, час та місце проведення судового засідання, дають підстави стверджувати про неналежне здійснення нею своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, що призводить до затягування судового розгляду даної справи.

Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі , зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що відповідач будучи завчасно належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, вкотре не з`явилась у судове засідання та не повідомила суд про поважність причин свого неприбуття, враховуючи те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Приписами частини 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як убачається із матеріалів справи, 20 лютого 1988 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб, про що виконавчим комітетом Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області складено відповідний актовий запис за № 56, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 09 листопада 2023 року Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « ОСОБА_4 », дружини - « ОСОБА_4 ».

Із наданих позивачем та відповідачем заяв, а також зі змісту позову, судом не встановлено наявності у подружжя на утриманні спільних неповнолітніх дітей, у тому числі віком до одного року, а також те, що відповідач вагітна.

Крім того, відповідно до змісту позову, судом встановлено, що подружжя сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, кожен живе самостійним життям. На поступки примирення позивач не згодний, за наданий судом, за клопотанням відповідача, час для примирення сторони не знайшли підстав для примирення та відновлення подружніх відносин, представник ОСОБА_1 у заяві вказала, що позивач наполягає на розірванні шлюбу.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (далі по тексту - Загальна декларація прав людини), згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити інтересам чоловіка та дружини.

Таким чином, можливість припинення браку на підставі волевиявлення кожного з подружжя являється проявом принципу свободи браку і рівності подружжя. Оскільки вступ до браку здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені.

Прийшовши до такого висновку, суд також бере до уваги приписи статті 56 Сімейного кодексу України, які встановлюють, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 1 статті 104 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

При розгляді справи про розірвання шлюбу суд, відповідно до положень статті 112 Сімейного кодексу України, з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При цьому, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

На виконання вказаного припису судом вживались заходи щодо примирення подружжя та ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12 лютого 2024 року сторонам надавався строк для примирення тривалістю один місяць, як й просила відповідач, проте примирення між сторонами не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Стосовно клопотання ОСОБА_2 про повторне надання строку для примирення тривалістю шість місяців, суд зазначає, що згідно із статтею 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Тлумачення наведеної норми права свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження №м61-33349св18).

Повертаючись до обставин даної справи, судом встановлено, що подружжя разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, з часу подачі позову пройшло майже чотири місяця, проте сторони подружні відносини не поновили, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відтак надання додаткового строку на примирення є недоцільним, а збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Та, обставина, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, не відноситься до переліку обставин, визначених статтею 110 Сімейного кодексу України, що перешкоджають розірванню шлюбу.

Окрім іншого, суд вважає за необхідно ще раз зауважити, що Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих відносинах як шлюб.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (заяви № 29381/09 та № 32684/09) зазначено, що «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, Європейський суд з прав людини у пункті 126 свого рішення від 12 червня 2014 року у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) наголосив на наступному: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Отже, враховуючи вищевикладене у сукупності, небажання позивача відновлювати сімейні відносини, а також відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених статтею 110 Сімейного кодексу України, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0..1 від 15 листопада 2023 року, виданої АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК».

Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням положень частин 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України за якими суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог; при цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки сторона позивача в поданих до суду заяв по суті розгляду справи не ставить питання щодо відшкодування судових витрат, процесуальне рішення з вказаного питання судом не приймається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 26, 51 Конституції України, статтями 3, 15, 24, 56, частиною 1 статті 104, статтями 110 - 112, 115 Сімейного кодексу України, а також статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 42 - 44, 58, 62, 76 - 81, частиною 6 статті 82, статтями 83, 89, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355, 496, 497 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 20 лютого 1988 року виконавчим комітетом Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області, актовий запис № 56 - розірвати.

Роз`яснити сторонам, що рішення є документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу, і той вважається припиненим у день набрання ним законної сили.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо, або шляхом використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В порядку виконання рішення, що набрало законної сили, його копію надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т. М. Трояновська