Справа № 450/5394/23 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І.
Провадження № 22-ц/811/318/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило суд стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача суми заборгованості:

-за Договором позики № 4910225 в розмірі 15 800, 00 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 10 800 грн. - сума заборгованості за процентами за користування позикою;

-за Кредитним договором № 09250-12/2022 в розмірі 19 500, 00 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 14 500 грн. - сума заборгованості за відсотками;

-за Кредитним договором № 09255-12/2022 в розмірі 20 625, 00 грн., з яких: 5 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15 625 грн. - сума заборгованості за відсотками;

-за Кредитним договором № 00-6235321 в розмірі 14 060, 00 грн., з яких: 4 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 10 060 грн. - сума заборгованості за звичайними відсотками,

а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 07.12.2022 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачем було укладено Договір позики № 4910225.

11.05.2023 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено Договір факторингу № 11-05/2023, у відповідності до умов якого ТОВ «МАНІФОЮ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МАНІФОЮ» права вимоги до боржників згідно реєстру боржників, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 15 800,04 грн.

08.12.2022 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та відповідачем було укладено кредитний договір № 09250-12/2022.

29.06.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 29062023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 19 500, 00 грн.

08.12.2022 року між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ІНВЕСТРУМ" та відповідачем було укладено Кредитний договір № 09255-12/2022.

31.05.2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 31052023, у відповідності до умов якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а TOB «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 20 625, 00 грн.

13.12.2022 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та відповідачем було укладено кредитний договір № 00-6235321.

25.07.2023 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та TOB «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 25072023, у відповідності до умов якого ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників, відповідно якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 14 060,00 грн.

Вищезазначені кошти відповідачем не повернуті, а тому позивач просить такі стягнути з відповідача в судовому порядку (том 1, а.с. 2-9).

Оскаржуваним рішенням вищезгаданий позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість в загальній сумі 47 020, 00 грн.:

-за Договором позики № 4910225 в розмірі 15 800, 00 грн.;

-за Кредитним договором № 09250-12/2022 в розмірі 8 125, 00 грн.;

-за Кредитним договором № 09255-12/2022 в розмірі 9 375, 00 грн.;

-за Кредитним договором № 00-6235321 в розмірі 13 720, 00 грн.,

а також 1 803, 27 грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_2 2 296, 00 грн. витрат на правову (правничу) допомогу (том 1, а.с. 133-145).

Вищезгадане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що «матеріалами справи не підтверджено укладення» з ОСОБА_2 . Кредитних договорів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги до згаданого відповідача.

Вважає, що «доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими», а також вважає, що відсутність у матеріалах справи первинних документів позбавляє суд можливості «перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом».

Вважає, що суд «проігнорував та не надав правову оцінку тим обставинам, що відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», відповідач ОСОБА_2 належить до захищеної категорії щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану» (том 1, а.с. 150-169).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 211-212).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Як стверджується матеріалами справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (зокрема) укладеними у відповідності до Закону України «Про електрону комерцію» з відповідачем ОСОБА_2 в електронній формі (копії яких долучено до позовної заяви) Договором позики № 4910225 від 07.12.2022 року (том 1, а.с. 10-14), Договором про надання фінансового кредиту № 09250-12/2022 від 08.12.2022 року (том 1, а.с. 32-33), Договором про надання фінансового кредиту № 09255-12/2022 від 08.12.2022 року (том 1, а.с. 46-47) та Договором кредитної лінії № 00-6235321 від 13.12.2022 року (том 1, а.с. 56-59).

Відповідач зустрічного позову про визнання вищезгаданих електронних договорів недійсними до суду не подавав, ці електронні договори в судовому порядку недійсними не визнавалися (доводи і докази про протилежне у матеріалах справи відсутні), а відтак такі (відповідно до статті 204 ЦК України) є правомірними, а тому підлягають до виконання.

За наведених обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що«матеріалами справи не підтверджено укладення» з ОСОБА_2 . Кредитних договорів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги до згаданого відповідача, оскільки копії таких є наявними у матеріалах справи і такі судом недійсними не визнавалися.

Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15 (рішення у ЄДРСР № 75498350), доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованими», також до уваги прийматися не можуть.

Як стверджується матеріалами справи, усі Кредитні договори, якими позивач обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги, були укладеними в період з 07 по 13 грудня 2022 року.

Поданими до суду стороною відповідача (апелянта) документами стверджується те, що відповідач ОСОБА_2 пройшов медичну комісію, якою був визнаним придатним до військової служби, 10.01.2023 року (том 1, а.с. 178), 13.01.2023 року був призваний до Збройних Сил України (том 1, а.с. 173), 28.01.2023 року прийняв присягу (том 1, а.с. 172), станом на 25.02.2023 року проходив військову службу у місті Львові (том 1, а.с. 175) і з 28.03 по 08.05.2023 року проходив курс суміщеної підготовки командирів відділення (том 1, а.с. 174).

З вищенаведеного можна зробити висновок про те, що станом на час укладення Кредитних договорів (з 07 по 13 грудня 2022 року) відповідач ОСОБА_2 ще не був військовослужбовцем, а тому не міг користуватися пільгами, які передбачені для військовослужбовців, в тому числі і щодо ненарахування процентів за користування кредитом. Відтак, нарахування процентів за проміжок часу між укладенням Кредитних договорів (з 07 по 13 грудня 2022 року) та моментом призову відповідача до Збройних Сил України було правомірним.

Оскаржуваним рішенням суду позов в частині стягнення заборгованостей за відсотками (процентами) за користування кредитними коштами задоволено лише частково: у загальному розмірі 28 020 грн., що становить 54,96 % від заявлених позовних вимог про стягнення цих відсотків (50 985 грн.).

Як вже зазначалося вище, жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а також розрахунків, які наведені в оскаржуваному рішенні в обґрунтування лише часткового задоволення позовних вимог, апеляційна скарга не містить.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд нібито «проігнорував та не надав правову оцінку тим обставинам, що відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», відповідач ОСОБА_2 належить до захищеної категорії щодо врегулювання простроченої заборгованості у період дії воєнного стану», також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2024 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 69 985 грн. заборгованості за Кредитними договорами.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 69 985 грн., що станом на 01 січня 2024 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 100 = 302 800, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 69 985 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року - без змін.

Відновити дію рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.