Постанова

Іменем України

05 березня 2024 року

м. Київ

справа № 754/1817/22

провадження № 61-18542св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алексійчука Олександра Миколайовича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року у складі судді Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у складі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини, повернення її матері та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_6 . Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, проживають окремо.

11 березня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у цивільній справі № 754/16535/19, залишеним без змін постановами Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року та Верховного Суду від 24 листопада 2021 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_5 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відмовлено.

У вказаних судових рішеннях встановлено, що 01 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 та її малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинено кримінальне правопорушення, під час якого ОСОБА_5 та її малолітньому сину було завдано вкрай тяжких ушкоджень. З лікарні після виписки зі стаціонарного лікування сина ОСОБА_6 забрав його батько ОСОБА_1 , коли в цей час ОСОБА_5 перебувала в тяжкому стані в лікарні м. Києва.

З цього моменту ОСОБА_5 усунута не лише від спілкування з сином, а й від інформації щодо стану його здоров`я, місця знаходження, умов проживання, утримання, догляду. Позивачка будь-яким способом намагалася зв`язатися з відповідачем, телефонувала йому, писала на його електронну пошту, направляла письмові звернення, однак останній не реагує на її запити. ОСОБА_5 зверталася з заявами до органів поліції та прокуратури, служб у справах дітей та сім`ї, представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини з дотримання прав дитини та сім`ї, Міністерства юстиції України про сприяння поверненню її сина, проте, жодних результатів такі звернення не дали, дитина матері не повернута.

Просила суд відібрати дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від батька ОСОБА_1 та повернути дитину матері ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

24 березня 2023 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва позов ОСОБА_5 задоволено, ухвалено відібрати малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від батька ОСОБА_1 та повернути його матері ОСОБА_5 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, достовірно знаючи про ухвалене рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, без будь-якої на те правової підстави, без згоди матері вивіз малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Турецької Республіки, самостійно змінивши місце проживання спільної малолітньої дитини і визначивши його нове місце проживання в Турецькій Республіці, чим також порушив право дитини на належне виховання обома батьками.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси, а також право матері на піклування про дитину без згоди якої відбулась зміна місця проживання дитини.

Суд розцінив поведінку батька як спосіб зловживання своїми правами з метою приховування та узаконення своїх самоуправних дій, здійснених на зміну місця проживання малолітньої дитини без згоди матері, всупереч судовому рішенню, якими визначено місце проживання дитини з матір`ю.

15 червня 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 всупереч рішенню Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_5 , залишив сина проживати у себе, чим самочинно змінив місце його проживання, добровільно повернути дитину матері відповідач не бажає, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 Сімейного кодексу України (далі - СК України), і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд апеляційної інстанції визнав помилковими посилання суду першої інстанції на положення принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, зазначивши, що вказана помилка не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору та може бути виправлена шляхом зміни оскаржуваного рішення, викладенням його мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Алексійчук О. М. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18, про те, що положення частини першої статті 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, натомість неповнолітній син після ухвалення рішення про визначення його місця проживання з матір`ю не проживав, й відповідно позивач самочинно не змінював місце проживання дитини, у тому числі шляхом викрадення, а тому вказана норма права не може бути застосована до спірних правовідносин;

- від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц (провадження № 61-15393св21), про те, що відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них;

- від 24 травня 2023 року у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23) про можливість призначення експертизи з власної ініціативи суду;

- від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), про те, що дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя;

- від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20), про те, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточенняі підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Заявник вказує про необхідність відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-119цс19), про те, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 162 та 163 СК України у вирішенні питання: чи переважає право одного з батьків або обох батьків дитини відібрати дитину від будь-кого перед комплексом прав та інтересів самої дитини, зокрема її правом висловлювати свої думки та побажання щодо питань, які її напряму стосуються та правом дитини аби такі думки та побажання були враховані судами та адміністративними органами.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України заявник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про призначення психологічної експертизи, а також в повній мірі не дослідили докази у справі.

Доводи інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу у справі не надходило.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

07 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Алексійчуку О. М. строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.

У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 7).

ОСОБА_5 неодноразово зверталася до органів досудового розслідування з заявами про вчинення щодо неї з боку ОСОБА_1 фізичного насильства (т. 1, а. с. 47).

22 квітня 2020 року ОСОБА_5 зверталася до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме що ОСОБА_1 у невстановлений час та спосіб здійснив викрадення малолітнього сина ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 49).

11 березня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/16535/19 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено в повному обсязі. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_5 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено (т. 1, а. с. 9-18).

21 березня 2021 року ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 перетнули державний кордон України рейсом з Києва до Анталії (Турецька Республіка), квитки у зворотному напрямку не купували (відповідь Державної прикордонної служби України від 21 квітня 2021 року № 305/215/51/04-21, відповіді на запит від авіакомпанії «Азур Ейр» (т. 1, а. с. 52, 53)).

28 липня 2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 754/16535/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року залишено без змін (т. 1, а. с. 19-30).

24 листопада 2021 року постановою Верховного Суду у справі № 754/16535/19 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишено без змін (т. 1, а. с. 31-46).

У вересні 2021 року позивачка зверталася до відділу поліції № 1 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо невиконання ОСОБА_1 рішення суду (т. 1, а. с. 48).

13 жовтня 2022 року Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надіслала на адресу суду першої інстанції акт обстеження умов проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що в квартирі створено всі умови для проживання, навчання та повноцінного розвитку дитини (т. 1, а. с. 160, 161).

Згідно з висновком Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 22 березня 2023 року № 10/01-384/В-140 станом на 2023 рік мати дитини ОСОБА_5 , з її слів, проживає у Німеччині у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. Дитина разом з батьком перебувають у Турецькій Республіці. На адресу Служби у справах дітей від матері дитини ОСОБА_5 надійшли копії тимчасового рішення (із перекладом) від 04 січня 2023 року Генерального виконавчого управління (м. Анталія, Турецька Республіка) із визначеним способом участі матері у вихованні дитини, відповідно до якого 28 січня 2023 року відбулась перша зустріч матері та дитини, про що складено відповідний протокол про передачу дитини та встановлення особистих відносин з дитиною. Печерська районна у місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, просила суд прийняти рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та враховуючи інтереси дитини (т. 2, а. с. 6-9).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19), постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21 (провадження № 61-10593св23), від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20 (провадження № 61-583св23), від 08 червня 2022 року у справі № 954/1305/19 (провадження № 61-91св21), від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц (провадження № 61-15774св20) та інших.

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року по цивільній справі № 754/16535/19, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 9-18).

Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав і суди попередніх інстанцій не встановили.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій не вбачає.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 обізнаний про рішення суду від 11 березня 2021 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю, за відсутності згоди матері на виїзд дитини за кордон, 21 березня 2021 року перетнув держаний кордон України і вивіз дитину до Анталії (Турецька Республіка), чим самостійно змінив місце проживання дитини, визначене рішенням суду, яке набрало законної сили, добровільно дитину матері не повертає.

Невиконання відповідачем рішення суду підтверджено і витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постановою Києва-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2021 року (т. 1, а. с. 48, 49, 54).

Відповідач не довів, що залишення дитини за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я та ним не наведено обставин, що повернення дитини до матері суперечить її інтересам.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України.

Доказів, що судове рішення за наслідками розгляду судової справи № 2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань № 13 міста Анталія Республіки Туреччини, є остаточним з огляду на умови і положення статті 35 розділу V Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах (ратифікованої Законом України від 05 липня 2001 року № 2605-III, набула чинності 02 травня 2004 року), відповідач не надав.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Із постанови Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/181 (провадження № 61-18574св19),на яку послався у касаційній скарзі представник відповідача, вбачається, що суди розглядали справу за первісним позовом батька про зміну місця проживання неповнолітнього сина і припинення стягнення аліментів, у якому мати заявила зустрічний позов про відібрання дитини.

Правовідносини у зазначеній постанові Верховного Суду не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається, оскільки відповідач з позовними вимогами про зміну місця проживання неповнолітнього сина не звертався.

Ухвалюючи постанову від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20), на яку у касаційній скарзі посилається заявник, Верховний Суд керувався тим, що установивши, що малолітня дитина після розлучення батьків проживала разом з матір`ю, бабою і дідом, після смерті матері з жовтня 2019 року до цього часу проживає із бабою, яка постійно протягом тривалого часу піклувалась про нього, суди зробили помилковий висновок про передання дитини батькові, оскільки у даному випадку найкращим інтересам дитини буде відповідати залишення її у середовищі, в якому вона тривалий час проживала разом з бабою та дідом, враховуючи особливості психічного розвитку дитини, стану її здоров`я, а також її інтерес та прихильність до баби. При цьому відмова у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє його права брати участь у вихованні дитини, підтримувати з ними регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, а також фізичний та моральний стан.

Правовідносини у зазначеній постанові Верховного Суду також не є подібними правовідносинам у справі, що переглядається.

Не є подібними і правовідносини у зазначених представником відповідача справах, що перебували на розгляді Верховного Суду, а саме у справі № 567/792/22 (провадження № 61-431св23), постанова від 24 травня 2023 року (про повернення земельних ділянок та скасування рішень державного реєстратора); у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), постанова від 04 жовтня 2023 року (про визначення місця проживання малолітньої дитини).

У постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц (провадження № 61-15393св21)Верховний Суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій про задоволення позову про відібрання у батька малолітньої дитини та повернення її матері за місцем її проживання. Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька.

Підстави для висновку, що у зазначеній справі Верховний Суд по-іншому застосував норми статті 162 СК України, відсутні.

Посилання заявника на необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-119цс19), про те, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, не знайшли свого підтвердження, оскільки практика із застосування судами статті 162 СК України є сталою та уніфікованою, підстави для відступу від неї заявник належним чином не обґрунтував.

Зазначене підтверджується ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21 (провадження № 14-121цс23), якою справу за позовом про відібрання дитини повернуто на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з тих підстав, що відсутня виключна правова проблему щодо тлумачення частини першої статті 162 СК України у подібних справах про відібрання дитини в одного з батьків (іншої особи), який добровільно не виконує рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків (іншою особою), і звернуто увагу колегії суддів на наявність висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень цієї статті, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-119цс19), який обов`язковий до врахування всіма судами.

З цих же мотивів безпідставними є і доводи представника відповідача про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 162 та 163 СК України.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Інші доводи касаційної скарги на висновки судів не впливають та їх не спростовують.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алексійчука Олександра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Сердюк