Справа № 698/145/24
Провадження № 2/698/96/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 р. Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Баранова О.І.,

секретаря Триліс Я.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про стягнення суми страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Синюк С.Л. звернувся із позовною заявою до відповідача ТДВ «СК «Кредо», у якій просить суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі у розмірі 80400 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 грудня 2023 року близько 09:00 год. водій автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись по автодорозі Р-04, зі сторони м. Біла Церква в напрямку м. Тараща, на 129 кілометрі, не врахувала дорожньої обстановки, не вибрала безпечної швидкості руху, допустила виїзд автомобіля на праве узбіччя дороги з подальшим зіткненням з деревом та виїздом в кювет. Внаслідок ДТП, пасажирка автомобіля ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 23.12.2023 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001093 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , застрахована згідно Полісу № ЕР/214835211 у ТДВ «СК «Кредо».

Відповідно до п. 2 ст. 22.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 27.4 ст. 27 Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

05.01.2024 року ОСОБА_1 на адресу ТДВ «СК «Кредо» направлено заяву про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону «страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його».

Відповідач листом № 246 від 07 лютого 2024 р. повідмовив позивача ОСОБА_1 щодо не можливості прийняти відповідне рішення стосовно виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, покликаючись на п.36.2 ст.36 Закону.

З таким рішенням страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування через зупинення строків розгляду справи і прийняття рішення про виплату страхового відшкодування позивач та його представник не погоджуються, вважають його безпідставним, оскільки внаслідок ДТП загинула третя особа - ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від вини.

Представник позивача вважає, що рішення про зупинення ТДВ «СК «Кредо» строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необгрунтованим та таким, що порушує право потерпілої на отримання страхового відшкодування.

16.02.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено судовий розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив.

05.03.2024 року від представника відповідача ТДВ «СК «Кредо» - Сєдової П.І. надійшов відзив, в якому позовні вимоги ОСОБА_1 визнають частково, а саме на суму 40200 грн., оскільки, згідно наявних в матеріалах позовної заяви копій свідоцтв про народження, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є доньками померлої особи ОСОБА_5 , а отже обидві мають право на отримання відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. Щодо задоволення позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. представник відповідача просив відмовити у повному обсязі через необґрунтованість та безпідставність.

13.03.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Синюк С.Л. до суду надійшла відповідь на відзив ТДВ «СК «Кредо», у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України. Також зазначено, що єдиним спадкоємцем першої черги за положеннями ст. 1261 ЦК України є позивач ОСОБА_1 .

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Доказами по справі встановлено, що 23 грудня 2023 року близько 09:00 год. водій автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись по автодорозі Р-04, зі сторони м. Біла Церква в напрямку м. Тараща, на 129 кілометрі, не врахувала дорожньої обстановки, не вибрала безпечної швидкості руху, допустила виїзд автомобіля на праве узбіччя дороги з подальшим зіткненням з деревом та виїздом в кювет. Внаслідок ДТП, пасажирка автомобіля ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.12.2023 року, Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001093 від 23.12.2023 року (а.с. 20,21).

Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , застрахована згідно Полісу № ЕР/214835211 у ТДВ «СК «Кредо», що підтверджується Полісом № ЕР/214835211, діючий на час ДТП, яка мала місце 23.12.2023 року (а.с. 39).

Позивач ОСОБА_1 є донькою загиблої ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 21.12.1987 року та свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 08.09.2007 року, відповідно до якого, після укладання шлюбу, прізвище позивача змінено на « ОСОБА_6 » (а.с. 23,24).

Позивачем ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем першої черги за положеннями ст. 1261 ЦК України, вжито заходів досудового врегулювання спору, а саме направлено на адресу страховика досудову вимогу про виплату страхового відшкодування (а.с 37).

Відповідно до листа № 246 від 07 лютого 2024 р., відповідач повідмовив позивача ОСОБА_1 щодо не можливості прийняти відповідне рішення стосовно виплати страхового відшкодування через відсутність рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, покликаючись на п.36.2 ст.36 Закону (а.с. 40-41).

Щодо стягнення страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Законодавчим приписом ч. 5 ст. 187 ЦК України визначається, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Нормами статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюється, що особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до норми статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Імперативним приписом статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплюється, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У свою чергу пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначається, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до приписів статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Перелік документів, визначається пунктом 35.2 вищезазначеної статті.

Згідно із нормами статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Судом встановлено, що 23 грудня 2023 року близько 09:00 год. водій автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись по автодорозі Р-04, зі сторони м. Біла Церква в напрямку м. Тараща, на 129 кілометрі, не врахувала дорожньої обстановки, не вибрала безпечної швидкості руху, допустила виїзд автомобіля на праве узбіччя дороги з подальшим зіткненням з деревом та виїздом в кювет. Внаслідок ДТП, пасажирка автомобіля ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинула на місці пригоди. Дані обставини справи не оспорювалися жодною із сторін та визнавалися кожною з них, тому з огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України - не підлягають доказуванню.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18)

Як вбачається із доказів по справі та доводів сторін - матеріали справи не містять жодних підтверджень наявності у ОСОБА_2 умислу на спричинення ДТП, а також немає жодних доказів, які б вказували на наявність непереборної сили, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої була спричинена шкода. Також докази по справі не містять жодних підтверджень того, що керування забезпеченим автомобільним транспортним засобом марки «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди здійснювалось особою, відповідальність якої не застрахована.

За таких обставин, виходячи із засад цивільного судочинства, зокрема змагальності сторін та диспозитивності, враховуючи застереження статті 13 ЦПК України, яка вказує, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, суд приходить до переконання, що обставини наявності умислу потерпілого або непереборної сили під час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23.12.2023 року перед судом не доведено, а відтак вони вважаються такими, що відсутні.

Судом встановлено, що за наслідками скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23.12.2023 року було розпочато кримінальне провадження №0001093 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_2 , проте на час розгляду справи відомостей щодо ухваленого вироку суду або постанову про закриття кримінального провадження, суду не надано.

Слід зазначити, що кримінальне провадження проводиться з метою встановлення вини водія у вчиненому правопорушенні. При цьому, якщо встановлено факт заподіяння шкоди потерпілому, то встановлення факту підтвердження наявності або відсутності вини у діях заподіювача шкоди, у даному спірному деліктному правовідношенні не має значення для виникнення недоговірного зобов`язання.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. Тому, вина водія у вчиненні кримінального правопорушення не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування.

У свою чергу доводи представника відповідача спростовуються положенням статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП.

У такому випадку відмова ТОВ «СК «Кредо» у виплаті страхового відшкодування через відсутність вироку суду або постанови про закриття кримінального провадження є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на отримання страхового відшкодування.

За змістом норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

До даних спірних правовідносин застосовуються положення пункту 27.3. вищезгаданого закону, де страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку дітям (усиновленим). При чому законодавством встановлюється загальний розмір такого страхового відшкодування, який становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку.

Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» у статі 8 встановлено, що мінімальна заробітна плата з 1 січня 2023 року становить 6700 гривень.

Водночас на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик був зобов`язаний 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його позивачам. Проте ним вимоги даної норми виконано не було.

Враховуючи вищевикладене, всебічно, повно встановивши обставини справи та дослідивши надані докази з точки зору допустимості, достатності, достовірності та належності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та ухвалює про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 80400 грн.

Щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу понесену позивачем ОСОБА_1 .

Доказами по справі встановлено, що представництво інтересів позивача здійснював адвокат - Синюк Станіслав Леонідович на підставі договору про надання правової допомоги № 8 від 12.02.2024 року, що підтверджується Ордером серії АІ № 1549113 від 14.02.2024 року (а.с. 14, 15-18).

Загальна сума понесених судових витрат за надану професійну правничу допомогу ОСОБА_1 визначена сторонами та становить - 8000 гривень.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналогічну правову позицію виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові №755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що чинний ЦПК України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат, а саме: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Повно, всебічно встановивши обставини справи, здійснивши оцінку доказів з точки зору дійсності, допустимості, достатності та належності, виходячи із внутрішнього переконання, суд визнає, що надані послуги професійної правничої допомоги представником позивача - адвокатом Синюком С.Л. та витрати, які були понесені позивачем за надання таких послуг відповідають та належать до судових витрат, які у своїй сукупності відповідають критеріям дійсності, необхідності, розумності їх розміру, з урахуванням складності справи.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає що заявлені вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 8000 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 3028 гривень, від сплати якого позивача було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 137, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про стягнення суми страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, 34) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) суму страхового відшкодування в розмірі 80400 (Вісімнадцять тисяч чотириста) гривень.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, 34) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 (Вісім тисяч) гривень.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (, м. Запоріжжя, просп. Моторобудівників, 34) на користь держави судовий збір в розмірі 3028 (Три тисячі двадцять вісім) гривень, від сплати якого позивача було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 березня 2024 року.

Головуючий Баранов О.І.