Постанова

Іменем України

05 березня 2024 року

м. Київ

справа № 761/3765/23

провадження № 61-18567св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційнускаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буліменка Євгена Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року у складі судді Осаулова А. А.та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя

особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт родинних відносин між ним та його батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним та за ОСОБА_4 право власності на частку за кожним квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцем ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_2 та він.

09 вересня 2020 року він звернувся до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, а 11 січня 2023 року - з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , але отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не надав документів, які підтверджують факт родинних зв`язків з померлим ОСОБА_3 , та документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно.

Зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Києві, у свідоцтві про народження містяться відомості про батьків: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_6 . Прізвище батька було записано за прізвищем матері на підставі частини другої статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС) України, оскільки батьки не перебували у шлюбі.

Вважав, що ОСОБА_3 є його батьком, оскільки між останнім та його матір`ю ОСОБА_7 у певний період часу існували стосунки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

27 червня 2023 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на підтвердження обставин наявності родинних стосунків з ОСОБА_3 позивач надав свідоцтво про народження, за яким батьком записаний ОСОБА_8 , фотознімки, листування.Листування суд оцінив критично, вказуючи, що не доведено, що саме ОСОБА_3 був відправником листів.Запис про батька ОСОБА_1 здійснено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за її вказівкою, що не доводить кровного споріднення позивача та спадкодавця ОСОБА_3 , та не може бути достатньою підставою для задоволення позову. Показидопитаних свідків без підтвердження їх достовірності іншими засобами доказування (письмовими доказами), не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки з показань свідків неможливо достовірно встановити ані конкретний період часу, протягом якого мати позивача нібито проживала спільно із ОСОБА_3 , ані народження у них дитини - позивача у справі, місце такого проживання, ані наявність у них спільного побуту та спільного господарства, ані характеру та розміру участі ОСОБА_3 у вихованні й утриманні позивача.

Суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, вимоги про встановлення факту батьківства не входили до предмета позову. За своєю суттю встановлення факту родинних відносин можливе у разі, якщо особа, яка дійсно перебуває у родинних відносинах з іншою особою, не може цього довести через певні перешкоди, такі, як втрата документів, що підтверджують родинні стосунки, допущені помилки в написанні прізвища чи імені в існуючих документах, тощо. Проте у разі, якщо особи не перебувають у родинних відносинах, але фактично вважають себе народженими від певної особи, захист прав у такому випадку відбувається шляхом встановлення батьківства чи встановлення факту визнання батьківства. Тобто встановлення родинних відносин між заявником та ОСОБА_3 можливе лише за умови безумовного підтвердження між ними родинних відносин. З наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що за час життя ОСОБА_3 було встановлено факт його батьківства щодо ОСОБА_1 . Належними, достатніми та допустимими доказами родинних відносин померлого з позивачем могли б бути відповідні висновки судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи на предмет кровного споріднення позивача з ОСОБА_3 . Ураховуючи те, що факт родинних відносин позивача з ОСОБА_3 залишився недоведеним, позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які підтверджують, що ОСОБА_3 за життя визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для встановлення факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_3 , який помер.

07 листопада 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_3 є його батьком, обґрунтовано виснував про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин, та в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, яка є похідною від вимоги, в задоволенні якої відмовлено. Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення також обґрунтовано послався на те, що за своєю суттю встановлення факту родинних відносин можливе у разі, якщо особа, яка дійсно перебуває у родинних відносинах з іншою особою, не може цього довести через певні перешкоди, такі, як втрата документів, що підтверджують родинні стосунки, допущені помилки в написанні прізвища чи імені в існуючих документах, тощо. Проте у разі, якщо особи не перебувають у родинних відносинах, але фактично вважають себе народженими від певної особи, захист прав у такому випадку відбувається шляхом встановлення батьківства чи встановлення факту визнання батьківства. Позивач не заявляв вимогу про встановлення батьківства відносно ОСОБА_3 . Також у матеріалах справи відсутнє судове рішення, яким було б встановлено батьківство ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Буліменко Є. В. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада

2023 року, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 362/3057/16 (провадження № 61-13св18), в якій встановлено факт родинних відносин між позивачкою та її померлим батьком без посилань на неналежний спосіб захисту порушеного права.

Встановлення факту батьківства та встановлення факту родинних відносин за значенням є ідентичними вимогами, адже в обох випадках встановлюється факт його кровного споріднення з померлим батьком. Матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження його походження від ОСОБА_3 . Відповідачем за позовною вимогою про встановлення батьківства має бути сам батько, що неможливо через його смерть.

Позиція ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідачка зазначає, що надані позивачем докази можуть доводити лише факт знайомства ОСОБА_3 з матір`ю позивача. Позивач мав звернутися з позовом про встановлення батьківства, а не встановлення родинних відносин, проте суди фактично і розглядали питання батьківства спадкодавця стосовно ОСОБА_1 , перевірили обставини справи у повному обсязі та відмовили у позові.

Фактичні обставини справи

21 грудня 1985 року народився ОСОБА_9 , батьками якого відповідно до статті 55 КпШС України записані ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

21 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

24 липня 2020 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_2 , 09 вересня 2020 року - ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 11 січня 2023 року ОСОБА_11 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , частку земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, Андріївська сільська рада, Садівниче товариство «Джерело», оскільки не надані документи, що підтверджують факт родинних відносин з померлим ОСОБА_3 , а саме, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 , а також не надані документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вищевказане майно.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батьком, але в свідоцтві про народження його батьком записаний ОСОБА_6 зі слів матері.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу(далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

ОСОБА_3 розпорядження на випадок свої смерті у вигляді заповіту не залишив.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування за законом відбувається у порядку черговості.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його батьком, для прийняття спадщини після якого необхідно встановити факт родинних відносин із спадкодавцем, адже у свідоцтві про народження відомості про батька записані зі слів матері.

ОСОБА_9 народився 21 грудня 1985 року, тому до вирішення справи застосовні положення КпШС України.

Відповідно до статті 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу.

Статтею 53 КпШС України було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження № 61-15094св20).

При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_3 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Таким чином, встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із зібраних доказів у їх сукупності, які оцінено відповідно до вимог процесуального закону, суди не встановили достовірного підтвердження визнання ОСОБА_3 себе батьком ОСОБА_9 , спільного проживання й ведення спільного господарства померлим та матір`ю дитини до їх народження, спільне виховання або утримання ними сина.

На підтвердження обставин того, що ОСОБА_3 є його батьком, позивач до позовної заяви долучив своє свідоцтво про народження, за яким батьком записаний ОСОБА_8 , фотознімки та листування його матері з ОСОБА_3 . Також зазначив, що обставини факту родинних відносин між ним та батьком ОСОБА_3 підтверджуються показами свідків, у тому числі його матері ОСОБА_7 .

Листування суди оцінили, вказуючи, що не доведено, що саме ОСОБА_3 був відправником листів. Також суди попередніх інстанцій зазначили, що запис про батька ОСОБА_1 , вчинений зі слів матері, не доводить кровного споріднення позивача та спадкодавця ОСОБА_3 та не може бути достатньою підставою для задоволення позову; із показівсвідків неможливо достовірно встановити ані конкретний період часу, протягом якого мати позивача нібито проживала спільно із ОСОБА_3 , ані народження у них дитини - позивача у справі, місце такого проживання, ані наявність у них спільного побуту та спільного господарства, ані характеру та розміру участі ОСОБА_3 у вихованні й утриманні позивача.

Верховний Суд зауважує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження його походження від ОСОБА_3 , не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Безпідставними також є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди відмовили йому у встановленні факту родинних відносин з батьком виключно через неналежно обраний спосіб захисту порушеного права, яким має бути позов про встановлення батьківства.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 201/3963/16-ц (провадження № 61-30368св18) позивачі, батько яких перебував у фактичних шлюбних відносинах з їх матір`ю, від яких вони народжені, звернулися до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 643/12494/16 (провадження № 61-36730св18) позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом, у справі встановлена розбіжність у написанні дівочого прізвища позивачки та прізвища спадкодавця (батька).

У постанові Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 362/3057/16 (провадження № 61-13св18), на яку посилається заявник, позивачка просила встановити факт, що вона є дочкою померлого батька, який не перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю, однак тривалий час проживав з нею, за життя допомагав позивачці матеріально та визнавав своєю дочкою.

У цих справах суди, з урахуванням встановлених обставин, керувалися тим, що позивачі обрали належний спосіб захисту своїх порушених прав, надали докази на підтвердження своїх вимог.

Отже, встановлення факту походження дитини від батька і є встановленням факту родинних відносин між батьком та дитиною, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій безпідставно зазначили, що у разі, якщо особи не перебувають у родинних відносинах, але фактично вважають себе народженими від певної особи, захист прав у такому випадку відбувається шляхом встановлення батьківства чи встановлення факту визнання батьківства.

Проте такі висновки судів не покладені в основу відмови у позові про встановлення факту родинних відносин, який розглянуто ними із дослідженням доказів, що подавалися на підтвердження позову.

Суди у справі встановили фактичні обставини справи, що входять до предмета доказування за позовом про встановлення факту родинних відносин, на їх підставі обґрунтовано виснували щодо відмови у задоволенні позову.

Необхідність звернення позивача з вимогами про встановлення батьківства вказана судами як додаткова підстава відмови у позові, яка хоч і суперечить висновкам судів по суті розглянутого спору (суди одночасно розглянули спір про встановлення факту родинних відносин, а додатково зазначили, що такий позов є неналежним способом захисту прав), проте не скасовує факт розгляду цього спору й результат вирішення позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги на висновки суду не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буліменка Євгена Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік Є. В. Петров В. В. Сердюк