Дата документу 05.03.2024 Справа № 336/9502/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/9502/21 Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
№ 22-ц/807/541/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним спадкового договору,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва І.О., про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним спадкового договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-210 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 5-212, що видані 4 листопада 2009 року державним нотаріусом п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Козиряцькою О.В., ОСОБА_1 належить 5/16 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 332 квадратних метрів. На означеній земельній ділянці знаходяться житловий будинок, зазначений в технічній документації літерою А житловою площею 34,8 квадратних метрів загальною площею 89 квадратних метрів та інші споруди. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину № 5-20, № 5-208 від 04.11.2009 року, а також свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя від 04.11.2009 року іншим учасником права спільної власності на будинок була ОСОБА_3 , якій належали 11/16 частин вказаного будинку. До будинку прибудована господарська споруда, зазначена в технічній документації літерою А-1, що мала статус самовільної споруди і через яку між співвласниками будинку існували спори про визнання права власності. Не зважаючи на наявність означених спорів, державний реєстратор Запорізького міського управління юстиції Запорізької області вніс до державного реєстру речових прав на нерухомість записи про право власності ОСОБА_3 на частки в праві спільної власності на будинок, а саме: запис про право власності на 1/16 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-205 від 04.11.2009 року (1); - на 1/8 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року (2); - на частину на підставі свідоцтва про право власності на частку в праві спільної власності на майно подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року (3). Після внесення вказаних записів між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений спадковий договір, за яким згадане майно передано відповідачці під умовою зобов`язання виконання розпорядження ОСОБА_4 . При цьому в спадковому договорі житлова площа будинку становить 52,3 квадратних метри на відміну від 34,8 квадратних метрів, що були згадані в свідоцтвах про право на спадщину та в свідоцтві про право власності на частку в праві спільної власності на майно подружжя, окрім того, в договорі наявне посилання на площу земельної ділянки, яка є більшою ніж та, яка вказана в зазначених свідоцтвах (0,0343 га замість 332 квадратних метрів), оскільки відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2012 року площа земельної ділянки, що була виділена рішенням виконкому Сталінської робочої ради від 27.07.1954 року для здійснення індивідуального житлового будівництва, становила 332 квадратних метри. 24 грудня 2016 року сталася смерть ОСОБА_3 і право власності на належні їй 11/16 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі вказаного спадкового договору було зареєстровано за ОСОБА_2 , яка в жовтні 2018 року звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування будинком, виходячи з того, що його площа становить 52,3 квадратних метри, тобто з урахуванням самовільної прибудови. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили, позов задоволено. Реєстрація права власності на житловий будинок зі збільшеною площею за рахунок прибудови літ. А-1 вчинена із порушенням вимог закону та порушує право власності ОСОБА_1 , оскільки саме він зводив цю споруду та користувався і користується нею до теперішнього часу. Така реєстрація здійснена з порушенням вимог чинних на той час нормативних актів, зокрема Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, у відсутність правовстановлюючих або інших документів, що підтверджують виникнення права на нерухоме майно, а саме: самочинну прибудову А-1, а також у відсутність згоди учасника спільної часткової власності на реєстрацію права власності на вказане майно.

Таким чином, незаконно зареєструвавши право власності на частку в праві спільної власності на будинок, ОСОБА_3 була не вправі розпоряджатися цією часткою, в тому числі укладати спадковий договір, у зв`язку з чим цей договір є недійсним як такий, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Шаповалова О.А. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на частки в праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , а саме:

-рішення № 21103745 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/16 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-205 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9569060);

-рішення № 21103241 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/8 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9568783);

-рішення № 21102773 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/2 частину будинку на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9568579);

-визнати недійсним спадковий договір про відчуження 11/16 частин будинку АДРЕСА_1 , що укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 . Позивач є власником 11/16 частин вказаного майна, відповідачу належить 5/16 його частин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яке набрало законної сили, встановлений порядок користування нерухомим майном за вказаною адресою.

Підставою для реєстрації права власності відповідачки на означену частку в праві спільної часткової власності на нерухоме майно є спадковий договір, укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За змістом вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О., в разі смерті відчужувача, яким за договором є ОСОБА_3 , набувач ОСОБА_2 набуває право власності на 11/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_3 (а. с. 40-41).

Право на належну ОСОБА_3 частку в праві спільного майна на нерухомість зареєстроване державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Шаповаловим О.Є.: на 1/16 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-205 від 04.11.2009 року рішенням № 21103745 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9569060); на 1/8 частину будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року рішенням № 21103241 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9568783); на 1/2 частину будинку - на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року рішенням № 21102773 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9568579) (а. с. 39).

Вирішуючи спір про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач оспорює право позивачки на належність їй частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , в певному розмірі, який (розмір), на думку позивача, визначений з урахуванням площі самочинно збудованої прибудови, право власності на яку зареєстроване шляхом прийняття оспорюваних рішень державного реєстратора.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення виходив з наступних положень закону.

У відповідності до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що внормовує підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень, державна реєстрація проводиться на підставі, зокрема, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону.

За змістом статті 37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року, що діяв на момент здійснення реєстрації права власності за ОСОБА_3 , до документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, відносяться, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою України.

Для проведення державної реєстрації речових прав заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає копію документа, що посвідчує його особу (ст. 38 «Порядку…»).

З метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно відомості про площу об`єкта нерухомого майна (загальну та (за наявності) житлову), адресу об`єкта нерухомого майна, як випливає із змісту ст. 20 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2022 року, в редакції, що діяла на момент реєстрації виникнення права власності у ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що у відомостях, що містив поданий разом з заявою про реєстрацію права на нерухомість технічний паспорт, була наявна інформація про те, що загальна площа об`єкту нерухомості, право на частку в праві спільної власності на який просила зареєструвати заявник, становить 89 квадратних метри, а житлова площа обчислюється 53,3 квадратних метрів, і саме ця інформація була занесена до Державного реєстру. Посилання в технічному паспорті на наявність самочинних споруд на території прибудинкової ділянки відсутні, тому немає на них посилань і в запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі нерухомості.

Як зазначено судом, підставою для внесення запису про реєстрацію стали передбачені законодавством документи, посилання на які містяться в реєстрі, що свідчить про дотримання реєстратором внормованої законодавством процедури.

В технічному паспорті, наданому заявником для реєстрації права власності, відсутні посилання на самочинне будівництво, що як таке, що побудовано до 5 серпня 1992 року, не належить до самочинного у відповідності до пункту 3.2. розділу 3 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.03.2001 року.

Проте, навіть за обставин існування на земельній ділянці самочинного будівництва, його державна реєстрація не припиняє правовий режим цього майна як самочинного будівництва, оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, з посиланням на усталену судову практику (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 461/8641/19, від 09.08.2022 у справі № 266/2666/19, від 10.08.2022 у справі № 565/315/21, від 10.08.2022 у справі № 725/873/20), зробив переконливий висновок про те що порушень права відповідача з боку державного реєстратора в спорі, який виник з приводу розміру частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно з іншим співвласником, за яким зареєстрована ця частка в певному розмірі, немає.

Тож враховуючи зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених обставин справи, спір в частині пред`явлених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора виник між позивачем і особою, за якою було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі, а тому суд першої інстанції правомірно в задоволенні позовних вимоги до вказаного відповідача відмовив.

Судова колегія також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним спадкового договору.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач посилався на те, що спадковий договір має бути визнаним недійсним оскільки відчужувач за спадковим договором розпорядилася майном, що не належить їй, так як не набула права на майно, до складу якого входить самочинне будівництво.

Суд першої інстанції зробив переконливий висновок про те, що частка в праві спільної часткової власності на нерухомість, що не містить елементів самочинного будівництва та стала предметом спадкового договору, належала відчужувачу на законних підставах, і вона, у відсутність будь-яких заборон та обтяжень щодо цієї частки, розпорядилась нею на власний розсуд у відповідності до правил закону про здійснення права власності.

Судова колегія звертає увагу на те, що спір між сторонами з приводу розміру часток у праві спільної власності може бути вирішено шляхом розв`язання питання про приведення ідеальних часток у праві власності у відповідність з реальними, та спадковий договір жодним чином не перешкоджатиме цьому.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков