Номер провадження: 22-ц/813/355/24
Справа № 677/1906/13-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника за довіреністю ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2021 року у справі за позовом ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и в:

04 листопада 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (- далі ПАТ «Дельта Банк») звернулось до Красилівського районного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, уточнивши позовні вимоги 14 листопада 2018 року остаточно просило суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортних засобів №0 від 19.08.2008, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», який у подальшому змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортних засобів №0, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 40 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 19 серпня 2015 року та з оплатою 13,5% річних за користування кредитом. Позивач вказує, що за умовами кредитного договору, позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати на користь Банку проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно графіку погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти з користування кредитом. Однак, позичальник умови договору не виконав, суму заборгованості та проценти за користування кредитом на користь банку не повернув. Між тим, позивач також зазначив, що в забезпечення усіх грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту між АІКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 були укладені договори поруки №№224144, 214146. Таким чином, поручителі поручились перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Проте, внаслідок порушення виконання зобов`язань станом на 19 березня 2013 року у боржника утворилась заборгованість у загальному розмірі 51 787,31 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 413 935,97 грн. Внаслідок порушення позичальником умов договору, у кредитора виникло право вимагати повернення усієї суми заборгованості.

Також вказав, що 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» своє право вимоги за вищенаведеним договором передав ПАТ «Дельта Банк», представник якого звернувся до суду з вищенаведеним позовом.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 лютого 2014 року позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, передано на розгляд Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року цивільну справу №677/1906/13 прийнято до провадження суду.

07 серпня 2014 року до суду від ОСОБА_1 надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, в якому вказала, що жодних пропозицій щодо укладання договору поруки не отримувала та ніяких дій стосовно підписання договору не вчиняла. За її твердженнями, вона не підписувала договір поруки №224146 від 19.08.2008, а тому не брала на себе зобов`язань боржника ОСОБА_2 , що випливають з кредитного договору. З метою перевірки достовірності вказаних нею фактів запропонувала провести судову почеркознавчу експертизу, додавши, що переконатись в підробленні підпису достатньо лише зрівнявши її підпис в паспорті та договорі, у яких схожості взагалі не має. Посилаючись на відсутності її вільного волевиявлення на укладання відповідного правочину, та реальне настання правових наслідків, просила визнати недійним договір поруки №224146 від 19.08.2008, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» судові витрати.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 серпня 2014 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, 14 листопада 2018 року позивачем АТ Дельта Банк було подано письмові заперечення проти зустрічної позовної заяви, згідно яких Банк не погодився із заявленим позовом та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки він не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. Також, Банк звернув увагу суду, що паспорт ОСОБА_1 було видано 30 липня 1999 року, а договір поруки укладено 19 серпня 2008 року, тобто з різницею у дев`ять років. До того ж, перед укладанням договору ОСОБА_1 було надано копію її договору, на якій міститься дата її засвідчення - 07 серпня 2008 року, що передувало договору поруки №224146 від 19.08.2008.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 листопада 2020 року, залучено ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», що знаходиться за адресою: 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40-х, код за , як правонаступника позивача ПАТ «Дельта Банк» по цивільній справі за позовною заявою ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не з`явився, надавши клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити в повному обсязі, розглянувши справу у його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду невідома.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Оскільки учасники справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, вказану справу можливо вирішити за їх відсутності, суд вважав за необхідне розглянути справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2021 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортних засобів №0 від 19.08.2008, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 в розмірі 51 787,31 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 19 березня 2013 року дорівнює 413 935, 97 грн, в т.ч.: тіло кредиту - 34 596,6 доларів США, відсотки 17 190,71 доларів США;

стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках судовий збір у розмірі 3 441 грн на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним - відмовлено.

У апеляційній скарзі представник за довіреністю ОСОБА_4 в інтересах позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідачам за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на всі відомі суду адреси місця їх проживання та на адреси реєстрації, яка була надана Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області та міститься в Єдиному державному демографічному реєстрі (т. 3 а.с. 60, 136), однак судова кореспонденція повернулась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Апеляційним судом також враховується, що ОСОБА_2 отримав копію ухвали Одеського апеляційного суду від 15.06.2021 про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2021 року, про що розписався в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т. 3 а.с. 54). Вказане свідчить про обізнаність відповідача ОСОБА_2 про наявність даної цивільної справи в проваджені Одеського апеляційного суду.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Крім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялись про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 3 а.с. 159-160).

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).

Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення про судові засідання неодноразово направлялись листом рекомендованою кореспонденцією, відповідачам на всі відомі суду адреси місця їх проживання та реєстрації та враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялись про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2024 року було задоволено клопотання адвоката Рябко С.О. в інтересах ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Однак, 21 березня 2024 року з`єднання з адвокатом Рябко С.О. не відбулось.

Згідно ч. 4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивача, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції в частині зустрічних вимог постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів вважає, що у відповідності до доводів та вимог апеляційної скарги фактично перегляду в апеляційному порядку підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти /кредит/ в сумі 40 000 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених Договором.

Згідно п. 1.2.2 договору кредиту, позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 19 серпня 2015 року. Також зазначено, що позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 740 доларів США в день сплати ануїтетних платежів.

За умовами п. 1.3.1 за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлювалась в розмірі 13,5% річних.

Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягала перегляду відповідно до умов Договору.

Кредит надавався позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання автомобіля Мазда, 2008 р.в., який був переданий в заставу Банку /п. 1.4,2.1 Договору/.

Відповідно до п. 3.4.1. Договору, позичальник зобов`язався використовувати кредит на зазначені у Договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунки баку в порядку та на умовах, передбачених Договором.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості виконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 19.08.2008, того ж дня було укладено договір поруки між АКІБ «УкрсибБанк» та гр. ОСОБА_3 за №224144, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 19.08.2008, укладеному між кредитором та боржником, існуючих на теперішній час та тих, що можуть вникнути в майбутньому.

Згідно п. 1.3,1.4 Договору поруки, поручитель солідарно відповідає перед кредитором, в тому ж розмірі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені, та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

За аналогічними умовами було укладено договір поруки між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 за №224146.

Між тим, надавши зустрічний позов ОСОБА_1 оскаржує його підписання нею, а отже і укладання такого правочину, з дотриманням принципу дійсності договору поруки за №224146 від 19.08.2008.

Разом із тим, вказуючи, що договір поруки, укладений між АКІБ «УкрСибБанк» та ОСОБА_1 не відповідав її внутрішній волі та не був направлений на реальне настання правових наслідків, ОСОБА_1 наполягала на тому факті, що вона його не підписувала.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права /ч. 2 ст. 102 ЦПК України/.

За умовами ч. 1 ст. 104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Так, судом ухвалами від 14 серпня 2014 року та від 15 листопада 2018 року призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставились питання: чи виконані підписи в розділі «Поручитель: ОСОБА_1 », в графі «підпис» на третьому аркуші в оригіналі Договору поруки №224146 від 19.08.2008, який був укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСибБанк», ОСОБА_1 , чи іншою особою?». Надано дозвіл на використання підписів ОСОБА_1 , які містяться в документах цивільної справи №495/1906/13-ц.

Проте, експертиза не була проведена з підстав не оплати вартості експертизи та не виконання клопотання експерта, внаслідок чого провадження було поновлено за клопотанням представника ОСОБА_1 ..

У сенсі розуміння ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

В даному випадку, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом зводяться лише до сумніву проставлення підпису в розділі «Поручитель - ОСОБА_1 або іншою особою, проте суд не уповноважений надавати оцінку у обставинах, що потребують спеціальних знань, та з урахуванням норми ст. 109 ЦПК, суд вважає доцільним відмовити у визнанні факту підписання у договору поруки від 19.08.2008 за №22446 іншою особою, ніж вказана у такому правочині, а отже доводи ОСОБА_1 є недоведеними та жодним чином не підтвердженими.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 червня 2014 року, від представника боржника ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування детального розрахунку суми заборгованості ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 19.08.2008.

Разом із тим, ним вказано, що розмір заборгованості заявлений у позовних вимогах, не обґрунтовано чітким розрахунком кожної складової суми заборгованості не може бути задоволений судом.

Так, задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, 18 червня 2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було постановлено ухвалу, якою витребувано з ПАТ Дельта Банк» розрахунок суми заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 19.08.2008.

На виконання ухвали суду, надійшов затребуваний доказ, з якого вбачається, що станом на 08 липня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 становила вже 719 978, 71 грн, де сума заборгованості за кредитом - 34 596,6 дол. США, що еквівалентно 405 205,48 грн, сума заборгованості за відсотками - 26 875,46 дол. США, що еквівалентно станом на 08 липня 2014 року 314 773,23 грн. Розрахунок обчислений з 19 грудня 2011 року, сума боргу за цей період божником не вносилась.

Між тим, з 19 серпня 2008 року по 19 грудня 2011 року матеріали справи містять Виписку по особовому рахунку ОСОБА_2 по кредитному договору №0 від 19.08.2008.

Також наявна виписка по особовому рахунку ОСОБА_2 за період з 19 грудня 2011 року по 05 січня 2021 року.

Видача ОСОБА_2 кредиту у відповідному розмірі, обумовленому кредитним договором №0 від 19.08.2008, а саме 40 000 дол. США підтверджується копією Заяви на видачу готівки №20 від 19.08.2008.

Між тим, отримання кредиту ОСОБА_2 за умовами вищенаведеного договору не заперечується жодною із сторін.

Так само, відповідачами не спростована належними та допустимими доказами сума заборгованості за кредитним договором №0 від 19.08.2008, розрахунок не наданий.

З урахуванням усього вищевикладеного, не виходячи за межі позовних вимог приходить до висновку, про доцільність задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним слід відмовити як в необґрунтованих, за обставин, наведених вище за текстом рішення.

В зв`язку з обґрунтованістю вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках судовий збір у розмірі 3 441 грн на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

Посилання представника за довіреністю ОСОБА_5 в інтересах позивача за зустріним позовом ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір поруки, тому у зв`язку відсутністю її волевиявлення на укладання договору поруки вказаний договір є недійсним, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що позивач ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір поруки, тому у зв`язку відсутністю її волевиявлення на укладання договору поруки вказаний договір є недійсним. Й, навпаки відповідачем повністю спростовані підстави позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц (провадження №14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

Отже, колегія судів перевіряє в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору поруки за №224146 від 19.08.2008, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ..

Так, Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Таким чином, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Отже, згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що ухвалами суду від 14 серпня 2014 року та від 15 листопада 2018 року неодноразово призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставилось питання: чи виконані підписи в розділі «Поручитель: ОСОБА_1 » в графі «підпис» на третьому аркуші в оригіналі договору поруки №224146 від 19.08.2008, який був укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк, ОСОБА_1 чи іншою особою?.

Проте, експертиза не була проведена з підстав не оплати ОСОБА_1 вартості експертизи та не виконання клопотання експерта, внаслідок чого позивачкою за зустрічним позовом не було доведено належним чином, що підпис у договорі поруки 2 вчинено не ОСОБА_1 , а іншою особою.

При цьому з наявного у справі договору поруки №224146 від 19.08.2008 вбачається, що підпис поручителя ОСОБА_1 міститься і на 1 аркуші договору і другому (т. 1, а.с. 243, 244), які ОСОБА_1 фактично не оспорено.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належним чином наявність підстав для визнання оспоренного договору поруки №224146 від 19.08.2008, який був укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк, у зв`язку з відсутністю її волевиявлення при укладанні договору.

Отже, позивачем в судовому засіданні не доведено належним чином, що відповідач порушив її права при укладання договору поруки, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення зустрічного позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника за довіреністю ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 березня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк