Справа № 474/1678/23
Провадження № 2/474/76/24
РІШЕННЯ

Іменем України

01.04.24р. с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

25.12.2023р. ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 19.03.2021р. в розмірі 10 512 доларів США 36 центів, з яких: 10 000 доларів США - основний борг та 512 доларів США 36 центів - проценти.

Позов обґрунтований тим, що 19.03.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, з визначенням процентної ставки - 21% річних, порядку їх сплати - щоквартально, строку повернення позики - 19.03.2022р., порядок повернення позики - готівкою чи на банківський рахунок.

Вказував, що відповідно до п. 1 договору позичальник зобов`язався повернути борг у розмірі 10 000 доларів США до 19.03.2022р., та сплачувати відсотки щоквартально, всього до 19.03.2022р. у розмірі 2 100 доларів США (31.03.2021р. - 69 доларів США 04 центи; 30.06.2021р. - 523 долари США 56 центів; 30.09.2021р. - 529 доларів США 32 центи, 31.12.2021р. - 529 доларів США 32 центи, 19.03.2022р. - 448 доларів США 77 центів).

На виконання умов договору відповідач здійснив наступні платежі: 28.06.2021р. - 14 416 грн. 00 коп., що еквівалентно 529 доларам США 02 центам згідно з курсом НБУ 27,25грн./1долар США; 30.09.2021р. - 14 067 грн. 08 коп., що еквівалентно 529 доларам США 31 центу згідно з курсом НБУ 26,57грн./1долар США; 23.12.2021р. - 14 224 грн. 26 коп., що еквівалентно 529 доларам США 31 центу згідно з курсом НБУ 27,25грн./1долар США. Всього в сумі 1 578 долари США 64 центи.

Станом на день звернення з позовом до суду, відповідач суму основного боргу та залишок процентів не повернув, а тому, посилаючись на ст. ст. 612, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики та проценти у заявлених розмірах.

У позовній заяві позивач також ставить вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 4 000 грн. 00 коп. та поштові витрати в сумі 78 грн. 80 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судові засідання, призначенні на 15.03.2024р. та 01.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом: направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу ОСОБА_3 в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи.

З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників судового розгляду, які не з`явилися в судове засідання, оскільки неявка останніх не перешкоджає розгляду позову по суті.

Заслухав пояснення представника позивача, дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке.

Так як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п. п. 1-5 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,69 грн./1 долар США на момент укладення договору складає 276 900 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 19.03.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 21% від суми проінвестованих ним коштів, та що виплата відсотків відбувається щоквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у доларах США, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок. Позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти у повному розмірі, згідно п. 1 даного договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором не надається.

На виконання умов договору відповідач здійснив наступні платежі: 28.06.2021р. - 14 416 грн. 00 коп.; 30.09.2021р. - 14 067 грн. 08 коп.; 23.12.2021р. - 14 224 грн. 26 коп., що підтверджується позивачем, виписками з його банківського рахунку НОМЕР_1 станом на: 28.06.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 416 грн. 00 коп.; 30.09.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 067 грн. 08 коп.; 23.12.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 424 грн. 26 коп.

Згідно офіційного курсу валют з сайту Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates, курс долара США до української гривні станом на: 28.06.2021р. (дата внесення грошових коштів у гривні на рахунок позивача) становить 1 долар США/27,4589 грн.; 30.09.2021р. (дата внесення грошових коштів у гривні на рахунок позивача) становить 1 долар США/26,5760 грн.; 23.12.2021р. (дата внесення грошових коштів у гривні на рахунок позивача) становить 1 долар США/27,2508 грн.

У визначений п. 1 договору позики строк, до 19.03.2022р, відповідач не повернув позивачеві отриману позику в сумі 10 000 доларів США 00 центів та частину відсотків за договором позики, розмір яких, за розрахунком позивача, складає 512 доларів 36 центів за період з 31.03.2021р. по 19.03.2022р. (10 000 доларів США (сума позики) х 21% (процентна ставка за користування позиченими коштами погоджена сторонами) - 1 587 доларів США 64 центи (суми коштів сплачені в рахунок процентів, за розрахунком позивача), що підтверджується позивачем, виписками з його банківського рахунку НОМЕР_1 станом на: 28.06.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 416 грн. 00 коп.; 30.09.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 067 грн. 08 коп.; 23.12.2021р. про зарахування коштів у сумі 14 424 грн. 26 коп.

13.12.2023р. позивачем на адресу відповідача направлено рекомендованим поштовим відправленням зі штрих-кодом № 397 вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 10 512 доларів США 34 центи протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги, шляхом перерахування на банківський рахунок ОСОБА_2 в АТ КБ "Приватбанк", що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 13.12.2023р. та накладною № 397 в якій наявна відмітка про плату за пересилання відправлення у розмірі 78 грн. 80 коп.

Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ "Про зовнішньоекономічну діяльність" № 959-ХІІ, ЗУ "Про валюту і валютні операції" № 2473-VIII.

Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. № 373/2054/16-ц.

У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 10 000 доларів США 00 центів є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

Щодо заявлених вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 512 доларів США 36 центів, за період з 19.03.2021р. по 19.03.2022р., то суд приходить до такого висновку.

У договорі позики сторонами узгоджені розмір процентів - 21% від суми проінвестованих коштів, а також порядок їх повернення, - щоквартально, в готівковій формі у місті Києві у доларах США, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок.

Згідно розрахунку наданого позивачем загальний розмір відсотків за користування позикою за період з 19.03.2021р. по 19.03.2022р. Складає 2 100 доларів США 00 центів. З врахуванням сплати відповідачем в рахунок процентів за договором позики коштів у загальному розмірі 1 587 доларів США 64 центи, розрахунок про що наведений в описовій частині рішення, залишок несплачених відсотків за договором позики складає 512 доларів США 36 центів.

Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за період з 19.03.2021р. по 19.03.2022р. у розмірі 512 доларів США 36 центів - підлягають задоволенню.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: описом вкладенням до цінного листа від 13.12.2023р. та накладною від 13.12.2023р. до рекомендованого повідомлення зі штрих-кодом 397 підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ "Укрпошта", що пов`язані з надсиланням відповідачу документів в загальній сумі 78 грн. 80 коп.

З огляду на що, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за оплату поштових відправлень в сумі 78 грн. 80 коп. підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ).

У постанові від 15.06.2022р. Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат надано договір про надання правової допомоги № 160/01-2023 від 05.12.2023р. між адвокатом Доненком Д.С. та позивачем ОСОБА_2 (клієнт), з додатком 1, в якому сторонами узгоджено розмір винагороди адвоката за надання послуг (підготовка та подача вимоги до відповідача щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову до відповідача щодо сплати заборгованості, участь в судових засіданнях у форматі відеоконференції відповідно до кількості засідань необхідних для отримання рішення суду, супроводження судової справи через систему Електронний суд до моменту прийняття рішення судом І інстанції) яка становить 4 000 грн. 00 коп.

Також представником позивача ОСОБА_1 надано детальний опис наданих послуг від 21.03.2024р.: аналіз матеріалів та обставин справи - витрачений час 2 год.; підготовка вимоги позивача до відповідача про сплату боргу - витрачений час 1 год.; підготовка та подача позову - витрачений час 3 год.; підготовка клопотань про участь у судовому засіданні у форматі відеоконференції - витрачений час 0,5 год.; підготовка заяви про встановлення розміру судових витрат - витрачений час 1 година; підготовка та участь у підготовчому судовому засіданні - витрачений час 1 год.; підготовка та участь у судовому засіданні по суті спору - витрачений час 1 год.

Згідно платіжної інструкції 0.0..1 від 26.02.2024р. позивачем сплачено на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 4 000 грн. 00 коп. за договором № 160/01-2023.

Від відповідача до суду не надходило заперечень щодо визначеного позивачем розміру витрат на правову допомогу, неспівмірності цих витрат.

З огляду на викладене, заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп. підтверджений належними, достатніми та достовірними доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд, керуючись принципом співмірності та розумності, реальністю адвокатських витрат дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 952 грн. 66 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість за Договором позики від 19.03.2021р. в сумі 10 512 (десять тисяч п`ятсот дванадцять) доларів США 36 центів, з яких: 10 000 (десять тисяч доларів) доларів США 00 центів - основний борг та 512 (п`ятсот дванадцять) доларів США 36 центів - проценти.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати: судовий збір в сумі 3 952 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) грн. 66 коп.; витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.; витрати на оплату поштових відправлень в сумі 78 (сімдесят вісім) грн. 80 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний "01" квітня 2024 року.

Суддя Ф.Г. Сокол