КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/7431/21 Головуючий у 1 інстанції: Саадулаєва А.І.
провадження №22-ц/824/5914/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року позивач (АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого просив стягнути 124 854,68 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 12.06.2015 року, яка утворилася станом на 08.12.2020 року та складається із 88 826,49 грн - заборгованості за кредитом та 36 028,19 грн - заборгованості за простроченими відсотками.

Свої вимоги мотивував тим, що 12.06.2015 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву Про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приват Банк», згідно з якої отримав кредит у розмірі 103 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, тарифами, які містяться на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.

Так, взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших витрат, ОСОБА_2 належним чином не виконав, тому станом на 08.12.2020 року у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 124 854,68 грн, яка складається із: 88 826,49 грн - заборгованості за кредитом, 36 028,19 грн - заборгованості за простроченими відсотками. З підстав стягнення кредитної заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року до розгляду справи залучено ОСОБА_1 , як правонаступника відповідача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 08.12.2020 року у розмірі 88 826 грн 49 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме: правил щодо доказів і доказування, поклав в основу рішення доказ, який у матеріалах справи відсутній, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і визнання встановленими обставин, які не були доведені доказами.

Вказував, що доказ, на який суд посилається у рішенні, не має ознак документа, адже він не містить вказівки на особу, яка склала цей документ та її посаду, не містить печатки, про що відповідачем ОСОБА_1 неодноразово наголошувалось під час судових засідань по справі.

Так, вказаний «документ» був поданий позивачем разом з позовною заявою, однак він не є офіційним документом, з огляду на відсутність у документа обов`язкових реквізитів, вказаних вище. Такий доказ є недопустимим та недостовірним.

Після вказівки на недоліки такого документа, позивачем вказаний «доказ» було подано повторно в якості посвідченої представником ОСОБА_3 копії «документа».

Однак, звертає увагу апеляційного суду, що представник посвідчила копію документа, на «оригіналі» якого немає підпису, печатки, імені та посади особи, яка його склала.

На підставі таких документів не вбачається можливим встановити дійсні обставини справи, підтвердити встановлення кредитного ліміту чи видачі коштів ОСОБА_4 . Незважаючи на зазначені недоліки долучених до справи документів, суд першої інстанції визнав встановленими обставини користування коштами та необхідність їхнього стягнення з відповідача. Зазначений висновок є безпідставним.

Зазначав, що зазначені документи не містять ні підпису, ні П.І.Б. посадової особи, що склала такий документ. Дані документи не можуть вважатися достовірними доказами, адже не відповідають вимогам до письмових доказів, не є засвідченими належним чином та не були складеними належним чином. На підставі таких документів не вбачається можливим встановити дійсні обставини справи, підтвердити користування кредитними коштами на рахунку. Незважаючи на зазначені недоліки долучених до справи документів, суд першої інстанції визнав встановленими обставини встановлення кредитного ліміту та видачі кредиту ОСОБА_2 , користування коштами та необхідність їхнього стягнення з відповідача. Зазначений висновок є безпідставним.

Крім того, копія виписки, на яку суд першої інстанції посилається у рішенні, взагалі відсутня у матеріалах справи.

Вказана виписка чи її копія разом з позовною заявою до матеріалів справи не долучалась.

Позивачем було заявлено клопотання про долучення, зокерема, вказаної копії виписки до матеріалів справи, однак у задоволенні клопотання було відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_3 надала копію виписки по банківському рахунку разом з клопотанням про долучення доказів від 01.06.2023 року.

Під час судового засідання 07.06.2023 року відповідач ОСОБА_1 заперечував проти долучення до матеріалів справи копії даної виписки, оскільки позивач не подав даний доказ до матеріалів справи разом з позовною заявою, і не обгрунтував причини і поважність пропуску строку на подання доказів. Крім того, даний доказ не було направлено відповідачеві.

Зазначає, що суд відмовив представникові позивача у долученні копії виписки до матеріалів справи, і повернув її представникові позивача ОСОБА_3 , що відображено у протоколі судового засідання від 07.06.2023 року. Крім цього у матеріалах справи міститься розписка представника позивача ОСОБА_3 про повернення копії виписки.

Отже, з невідомих підстав, а також всупереч повноваженням наданим суду цивільним процесуальним законодавством, суд поклав в основу рішення документ, у долученні якого до матеріалів справи відмовлено.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення основної заборгованості. Водночас рішення суду не містить посилання на конкретні належні і достовірні докази, на підставі яких суд дійшов такого висновку.

Судом першої інстанції зроблено посилання виключно на один доказ, який не є достовірним, не досліджувався судом належним чином в судовому засіданні та в долученні якого до матеріалів справи позивачу було відмовлено. Водночас, саме на цей доказ - виписку про рух коштів на рахунку, суд посилається як мотивування для оскаржуваного рішення.

Позивачем не було надано інших доказів в обґрунтування своїх вимог, а судом інші докази не досліджувалися, а тому висновок суду про правомірність заявлених вимог про стягнення заборгованості є помилковим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Судом не було з`ясовано, чи дійсно відбулося користування кредитними коштами, чи відбувався рух коштів на рахунку, яким був дійсний розмір кредитного ліміту, чи змінювався він позивачем. Позивачем було надано документи, що складені та засвідчені не належним чином і взагалі не відповідають вимогам до письмових доказів, однак з порушенням процесуального права такі документи були долучені судом до матеріалів справи.

Неналежне дослідження доказів, перевищення судом повноважень зі збору доказів, порушення принципу змагальності, призвело до неповного з`ясування обставин справи і помилкового висновку про необхідність задоволення вимог позивача.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що кошти у розмірі 88 826,49 грн. фактично отримані позичальником, у добровільному порядку позивачу не повернуті та дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 88 826,49 грн.

Також суд зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник - ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.07.2021 року, серії НОМЕР_1 , а як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцем ОСОБА_2 , є його рідний брат ОСОБА_1 .

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 12.06.2015 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, який в подальшому було збільшено до 103 000 грн.

Договір між сторонами становить підписана ОСОБА_2 анкета-заява.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт змінювався неодноразово у 11.12.2017 року, 09.01.2018 року, 09.01.2018 року, 01.09.2019 року, 01.09.2019 року, 04.09.2019 року.

Як вбачається з копії виписки за договором №б/н від 12.06.2015 року, яка була оглянута у судовому засіданні, за період від 08.12.2015 року до 06.01.2022 року, усього витрат 1 193 992,77 грн, усього надходжень 1 069 138,09 грн., що свідчить про рух коштів по рахунку ОСОБА_2 .

Так, згідно з ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Проте, оскільки з матеріалів справи вбачається, що кошти у розмірі 88826,49 грн. фактично отримані позичальником, у добровільному порядку позивачу не повернуті, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 88 826,49 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник - ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.07.2021 року, серії НОМЕР_1 .

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем ОСОБА_2 є його рідний брат ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

За ч.3 ст.1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести: місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з ч.1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч.2 ст.1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведене, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги були такими, що підлягали частковому задоволенню.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: