Справа № 367/8065/21
Провадження №2/367/1040/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 лютого 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Яцуна А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна, вказуючи, що з серпня 2017 року і по липень 2021 року вона та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що вищезгадана квартира була придбана за спільні кошти, про що було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. та зареєстрований в реєстрі № 1970. Позивач стверджує, що право власності на даний об`єкт нерухомості було оформлено на відповідача, оскільки відповідач переконав її в тому, що лише в такому випадку він зможе оформити посвідку на постійне проживання в Україні. Позивач звертає увагу суду, що на початку серпня 2021 року сімейні відносини не склалися і відповідач висунув вимоги, щоб вона покинула його квартиру та погрожував фізичною розправою у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду. Враховуючи вищевикладене, позивач просить: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 з першого серпня 2017 року. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .Визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_2 . Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за їх відсутності за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання 20лютого 2024 відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через оголошення на сайті «Судова Влада України», а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, надані докази, заслухавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що факт реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданого Малинським РВ УМВС України в Житомирській області від 14 вересня 1999 року. З копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ТОВ «Обслуговуючої компанії «Покровський» від 27 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради Київської області № 1916 від 18 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 11 серпня 2017 року по теперішній час зареєстрована з адресою: АДРЕСА_1 . З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. від 08 серпня 2017 року за реєстровим № 1970 вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 . З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності № 93951967 від 08 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2017 року № 1970 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Судом також досліджено звіт про оцінку майна від 03 грудня 2018 року, дата оцінки, 06.10.2021, проведеної фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , вказаний суб`єкт оціночної діяльності виконав незалежну оцінку об`єкта, а саме: однокімнатної квартири, загальною площею 42,0кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та встановив, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 954 449 гривень, без врахування ПДВ. Позивачем надано копію договору поставки № 1554 від 07 листопада 2017 року, укладеного між нею, ОСОБА_1 , та приватним підприємцем ОСОБА_4 , відповідно до якого виконавець зобов`язується доставити товар, а саме: плівку ПВХ,люстри, софіти, карнизи та інше, а замовник зобов`язується оплатити в розмірі 19 594 гривень. Зокрема, надано: копію договору від 05 серпня 2018 року, укладений між нею, ОСОБА_1 , та приватним підприємцем ОСОБА_5 , відповідно до якого виконавець зобов`язується доставити товар, а саме: кухню МДФ, а замовник зобов`язується оплатити в розмірі 22 120 гривень. Як вбачається з довіреності від 08 серпня 2017 року, виданої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уповноважив ОСОБА_1 на управління належною йому на праві власності нерухомістю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також, позивачем долучено копії товарних чеків та накладних щодо придбання будівельних матеріалів та меблів: 02.12.2017, 17.05.2018, 19.05.2018, 21.05.2018,02.06.2018,26.06.2018, 23.05.2019. Крім того, позивачем долучено копії фіскальних чеків щодо оплати житлово-комунальних послуг: 06.03.2020, 09.04.2020, 08.05.2020, 09.07.2020, 05.08.2020, 06.08.2020, 03.09.2020, 04.09.2020, 08.10.2020, 16.10.2020, 13.11.2020, 11.12.2020, 13.01.2021, 10.02.2021, 12.03.2021, 07.04.2021, 14.06.2021, 15.06.2021, 17.06.2021, 13.07.2021. Судом досліджено листа Ірпінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 1799/1/22.17-23 від 05 листопада 2022 року, з якого вбачається, що громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 було подано заяву про реєстрацію шлюбу за № 551/21ю27- 49 від 03 серпня 2021 року, яка зареєстрована в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян за №4. Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні 20 листопада 2023 року надав показання про те, що позивач є його матір`ю, яка повідомила його, що вона з ОСОБА_2 збирається придбати квартиру та проживати в ній разом. Відповідача він знає з початку літа 2017 року. Зокрема, восени 2017 року він з мамою та відповідачем поїхали до нотаріуса для оформлення квартири, зазначає, що в матері було близько 8 000 доларів США. В подальшому відповідач мав зробити його матері ОСОБА_1 пропозицію та вони мали одружитися, але з невідомих йому причин цього не зробили. Після цього відповідач ОСОБА_2 виїхав до російської федерації. Позивач та відповідач проживали разом з 2017 року до 2021 року. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні 20 листопада 2023 року надала показання про те, що позивач з відповідачем проживали в одному будинку з нею та познайомилися вони, як тільки переїхали до будинку ще в 2017 році,зокрема часто заходили один до одного в гості. Відповідач ОСОБА_2 часто був відсутній, оскільки працював. Стверджує, що позивач та відповідач проживали спільно та вели спільне господарство з 2017 року до 2021 року, разом ходили до магазину, разом гуляли. Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 20 листопада 2023 року надала показання про те, що з позивачем та відповідачем вона познайомилася у вересні 2017 році, коли заселялися до будинку. Зазначає, що часто бачила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом на прогулянках. Крім того, стверджує, що їй відомо, що вони мали подати заяву про одруження в 2021 році. Свідок зазначає, що побутові прилади сторони купували разом. Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні 20 листопада 2023 року надала показання про те, що вона з позивачем з відповідачем є сусідами. Зазначає, що з сусідами познайомилася восени (жовтень - листопад) 2017 року, коли робили ремонт. Стверджує, що вони заходили один до одного в гості, часто бачила їх на прогулянках, в магазині, разом ходили за покупками, купували побутову техніку в магазині, в якому працює її чоловік. Свідок стверджує, що їй було відомо про плани позивача та відповідача одружитися.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд приходить до наступного висновку.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини 2, 4 статті 3 СК України). Як визначено в ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. На підставі ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Оскільки в даному випадку наявний спір про право власності на спільне сумісне майно подружжя, суд розглянув вказану цивільну справу в порядку позовного провадження Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю, передусім є сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, які визначені ч. 2 ст. 3 СК України. Ознакою проживання чоловіка та жінки без шлюбу однією сім`єю є систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних сім`ї. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні сім`ї. Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20). Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. Для позивача встановлення факту проживання однією сім`єю разом з відповідачем породжує юридичні наслідки, він зможе заявити позовну вимогу про поділ спільного майна подружжя.

Позивач у позовній заяві не зазначає кінцевий період, по який просить встановити факт спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу. Проте, в судовому засіданні встановлено, що в кінці 2021 року відповідач виїхав до російської федерації, після чого не повертався. Таким чином, оскільки сторони 03.08.2021 року звернулися до відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію шлюбу, суд вважає встановленим факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 03серпня 2021 року. Судом встановлено, що сторони по справі у період з 01 серпня 2017 року по 03 серпня 2021 року проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без шлюбу, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет , тому позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін є такою, що підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про поділ спільного сумісного майна

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку вказаного житлового приміщення, суд приходить до наступного. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. В даній справі відсутній спір щодо дійсної вартості спірного рухомого майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за сумісні кошти, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Суд вважає за можливе визнати вказане житлове приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264, 293,294,295 ЦПК України, ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, - суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна - задовольнити частково. Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 серпня 2017 року по 03 серпня 2021 року включно. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 772 (чотири тисячі сімсот сімдесят дві) гривні 25 копійок. У задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук