КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/2661/22 Головуючий у І інстанції - Ковбель М.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3225/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив у порядку поділу майна подружжя визнати за ним та за ОСОБА_3 право власності по частині квартири АДРЕСА_1 загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м, позбавивши відповідача права власності на цілу частку.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2021 року у справі №362/3563/21 шлю між сторонами розірвано.

Під час шлюбу 31 жовтня 2017 року для потреб сім`ї за спільні кошти подружжям було придбано квартиру загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за №11438.

Після укладення вказаного договору купівлі-продажу за спільні кошти подружжя у квартирі було здійснено ремонт та приведено її до стану, придатного для проживання.

Вказав, що у травні 2022 року він, прибувши до спільної квартири, виявив, що відповідач змінила замки у дверях, у зв`язку з чим він не зміг потрапити у приміщення.

Зауважив, що між позивачем та відповідачем щодо розподілу майна, що є їх спільною сумісною власністю, не досягнуто.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що зі змісту розписки про отримання коштів у борг, на яку посилалася відповідач та суд першої інстанції, вбачається, що кошти були взяті для потреб сім`ї, однак не вказано, що вони отримані для придбання квартири, що є предметом спору.

Посилається на те, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що містяться в матеріалах справи, які укладені ОСОБА_4 , датовані 15 травня 2015 року, а спірна квартира придбана 31 жовтня 2017 року, а отже проміжок часу між подіями становить більше ніж 2 роки та 5 місяців, а тому не може вважатись незначним проміжком часу.

Зауважує, що у матеріалах справи міститься копія договору позики від 31 жовтня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 18 421 доларів США для придбання для своєї сім`ї квартири за адресою: АДРЕСА_2 , однак судом першої інстанції не надано оцінки цьому доказу.

Також указує, що суд першої інстанції за відсутності відповідного клопотання сторін з власної ініціативи витребував у Головного управління Державної податкової служби у Київській області відомості про суми та джерела доходів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2017 року, у зв`язку з чим на вказані відомості суд не мав права посилатись як на доказ, оскільки вони були отримані з порушенням вимог статті 81 ЦПК України.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 у період придбання спірної квартири був засновником ТОВ «Сучасні технології харчування» та працював на цьому підприємстві керівником.

15 січня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Зауважує, що відповідач купила спірну квартиру за особисті кошти, які отримала в позику від батька.

Вказує, що доходу позивач не мав, доказів протилежного не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти на придбання спірної квартири відповідач отримала від свого батька ОСОБА_4 , про що свідчить розписка відповідача. Відомості про отримання доходу ОСОБА_4 та можливості надання в такому розмірі коштів підтверджується договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 15 травня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В., що підтверджується також і незначним проміжком часу між продажем ОСОБА_4 земельних ділянок та придбанням відповідачем спірної квартири.

Судом першої інстанції дійдено висновку, що позивачем та його представником не надано доказів, що позивач з поважних причин в період придбання відповідачем спірної квартири, та зокрема в період з 01 жовтня 2014 року по 31 грудня 2017 року, не мав самостійного доходу, що також підтверджується Відомостями про отримання доходу, надані Головним управлінням ДПС у Київській області на виконання ухвали суду від 05 жовтня 2023 року.

Натомість відповідачем підтверджено, що у вищезазначений період остання отримала дохід в розмірі 528 019,15 гривень.

Проте, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 25 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 463.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 04 листопада 2021 року у цивільній справі №362/3563/21 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №11438, відповідачем ОСОБА_3 було придбано квартиру загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м АДРЕСА_1 . Вартість майна 494 244 грн.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що спірна квартира придбана у період шлюбу, за спільні кошти, в інтересах сім`ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилалася на те, що набула у власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м за власні кошти, які вона отримала у борг від батька, про що свідчить розписка відповідача. Також вказувала, що відомості про отримання доходу її батька ОСОБА_4 та можливості надання в такому розмірі коштів підтверджується договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 15 травня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі, взяли у борг кошти у ОСОБА_4 на 5 років 20 000 доларів США та зобов`язалися повертати частинами один раз на 90 діб.

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку від 15 травня 2015 року ОСОБА_4 продав земельні ділянки та житловий будинок ОСОБА_7 за 90 000 грн, 72 300 грн та 57 400 грн відповідно.

Таким чином, зважаючи на те, що у розписці не вказано, що кошти отримуються на придбання спірної квартири, між відчуженням ОСОБА_4 (батьком відповідача) вказаних земельних ділянок і житлового будинку 15 травня 2015 року та отриманням ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США від батька у борг пройшло більше 2 років, колегія суддів уважає, що вказані розписка та договори купівлі-продажу не є беззаперечним доказом на підтвердження придбання відповідачем квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти.

Окрім того, зі змісту вказаної розписки вбачається, що грошові кошти отримувались у борг ОСОБА_3 з ОСОБА_1 з обов`язком їх повернення. При цьому, розписка підписана лише ОСОБА_3 .

Отже, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, а також те, що відповідач не надала жодних належних та достовірних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за її особисті кошти, наявні правові підстави для поділу майна подружжя по частині кожному.

Зважаючи на викладені обставини справи, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність відповідачем факту придбання спірної квартири за власні кошти виключно на підставі наданих копій розписки та договорів купівлі-продажу, не дослідивши їх зміст та період більше ніж 2 роки між продажем батьком відповідача належного йому нерухомого майна та отриманням ОСОБА_3 коштів від нього у борг.

Відповідно до частини першої статті 84 та частини сьомої статті 81 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, витребувавши ухвалою від 05 жовтня 2023 року відомості від Головного управління Державної податкової служби у Київській області про суми та джерела доходів позивача та відповідача, у зв`язку з чим такий доказ не може вважатися належним та допустимим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Посилання скаржника на те, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 у період придбання спірної квартири був засновником ТОВ «Сучасні технології харчування» та працював на цьому підприємстві керівником не заслуговують на увагу суду, оскільки даний витяг не містить жодної інформації щодо розміру доходу позивача.

При цьому, зважаючи на відсутність будь-яких домовленостей між колишнім подружжям про права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 самостійного доходу.

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7 041,58 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 10 562,37 грн, а всього - 17 603,95 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9 кв.м, житловою площею 78,4 кв.м., позбавивши ОСОБА_3 права власності на цілу частку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 17 603,95 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник