Справа № 932/3427/23
Провадження№ 2/932/986/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі - Кирилішиної В.Д.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як орган опіки і піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення аліментів на утримання дитини та припинення стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як орган опіки і піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення аліментів на утримання дитини та припинення стягнення аліментів, в якому зазначив, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого народилася спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний момент шлюбні відносини з відповідачкою припинилися. Спільний син сторін зареєстрований з відповідачкою, проте фактично більше п`яти років фактично мешкає разом з позивачем. У позивача є усі необхідні умови для проживання дитини разом з ним та новою сім`єю, у власності є квартира. Вихованням та утриманням дитини позивач займається одноосібно, працює, приймає активну участь у житті сина. Тому просить суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Окрім цього, зазначає, що заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 серпня 2011 року у справі № 2-1325 (провадження № 2/404/5111/11) з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.05.2011 року. Рішення суду набрало законної сили є чинним. У зв`язку з чим просить суд задовольнити похідну позовну вимогу про припинення з нього на користь матері дитини аліментів на утримання дитини, з моменту набрання рішенням суду у цій справі законної сили.

Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими, причини неявки суду не повідомили, проте через канцелярію суду надали заяви в яких просили розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги підтримали, на їхньому задоволенні у повному обсязі наполягали.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, однак через канцелярію суду подала заяву в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Окрім цього, повідомила, що 24.05.2022 року у зв`язку з укладенням нею шлюбу її прізвище було змінено з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » та надала копію свідоцтва про одруження.

Третя особа, належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про судовий розгляд за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала додатково представник через канцелярію суду надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в підготовчому судовому засіданні з огляду на таке:

Згідно з ч.2 ст. 200 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про:

1) залишення позовної заяви без розгляду;

2) закриття провадження у справі;

3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

3. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно свідоцтву про народження серії НОМЕР_1 від 09.06.2010 року, виданого Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 307, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Згідно Довідки вих. № 41 від 13.12.2022 року, виданої Василівською гімназією Губиниської селищної ради, ОСОБА_3 , дійсно, навчається у 7 -му класі Василівської гімназії Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Відповідно до характеристики здобувача освіти вих. № 52 від 15.12.2022 року, судом встановлено, що батько дитини ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні дитини, приводе і забирає його зі школи. На час розгляду справи дитина проживає разом з бабусею та дідусем у зв`язку з мобілізацією батька.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 12.12.2022 року судом встановлено, що до початку мобілізації ОСОБА_3 знаходився на повному забезпеченні батька, який виховував його сам. На даний час ОСОБА_3 проживає з бабусею ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дідусем ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В будинку створені усі умови для комфортного життя та навчання дитини.

Довідкою б/н від 21.09.2022 року зазначено, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 , згідно наказу № 247 від 21.09.2022 року.

З паспорту громадянина України позивача вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований і проживає АДРЕСА_2 .

Висновком про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який затверджено органом опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради вих. № 4/3-343 від 26.12.2023 року, рекомендовано за доцільне визначити місце проживання дитини з позивачем за місцем його проживання. Мотиви вказаного висновку викладені аналогічно мотивам позовної заяви, а також вказано, що відповідачка ОСОБА_2 мешкає окремо, вихованням та утриманням сина не займається, на засідання комісії надала заяву в якій зазначила, що не заперечує, щоб дитина проживала з батьком.

Спір виник щодо визначення місця проживання малолітної дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).

Верховний Суд в справі справа № 164/812/21 зазначав, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі.

Матір дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина проживає.

Суд вважає, що таке рішення не буде порушувати прав матері, оскільки у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

З огляду на вищенаведене, позов в частині визначення місця проживання дитини з батьком підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання дитини та припинення стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов`язок по утриманню дитини.

Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

За правилами ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, син проживає разом з позивачем.

Відтак, виходячи з принципу справедливості, об`єктивності та розумності, суд доходить висновку про задоволення позову, та вирішує стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку з усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 квітня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо вимоги про припинення стягнення аліментів.

У цій категорії спорів Верховний Суд зазначає, що існування судового рішення про стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для стягнення аліментів з того із батьків, з ким на час вирішення нового спору проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини.

Верховний Суд зазначив, що аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Стягнення з одного з батьків аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням ст. 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У ст. 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Судом встановлено, що протягом більш як п`яти років позивач самостійно піклується про спільного сина сторін та забезпечує його усім необхідним, усупереч вимогам закону.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, суд виходить із того, що настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення для позивача сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина.

Якщо спільна дитина сторін проживає з позивачем, то існує необхідність припинення стягнення аліментів з нього.

Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з отримувачем аліментів, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини СК України може бути підставою для припинення сплати аліментів платника аліментів.

Висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20), Постанова Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22), Постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)

Верховний Суд звертає увагу, що практика застосування норм СК України залежить від обставин кожної конкретної справи, з огляду на те, що «обставина, яка має істотне значення» у кожному випадку має індивідуальний характер, а питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що протягом більш як п`яти років позивач самостійно піклується про спільного сина сторін та забезпечує його усім необхідним, тому позов в частині припинення стягнення аліментів підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено повністю, судовий збір слід покласти на відповідачку.

Згідно з положеннями п.1 ч.1ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 12, 13, 128, 200, 223, 247, 263, 265, 268, 280-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, як орган опіки і піклування Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення аліментів на утримання дитини та припинення стягнення аліментів - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.04.2023 року, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

В частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць рішення суду підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 2 146 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Овчиннікова