ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 295/12894/20

провадження № 61-1143св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2023 року у складі судді Семенцової Л. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Талько О. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що з 06 вересня 2008 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 17 січня 2013 року.

Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом із матір`ю.

З часу припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 перешкоджала йому брати участь у вихованні дитини, відвідувати сина та спілкуватися з ним навіть засобами телефонного зв`язку.

Тривалий час він намагався відновити стосунки з дитиною, але сина систематично налаштовували проти нього.

У 2014 році він створив нову сім`ю, від іншого шлюбу у нього народилася у 2016 році дочка. Протягом тривалих періодів часу він перебуває у відрядженні за кордоном, однак своєчасно та у повному обсязі сплачує аліменти на сина. Відповідач припинила будь-яке спілкування з ним та ігнорує його прохання зустрітися з дитиною.

Вказує, що листом від 27 серпня 2020 року № 688/2 Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради відмовила йому у визначенні конкретного графіку днів та годин побачень із сином, при цьому рекомендувала налагоджувати стосунки з дитиною, але не роз`яснила, яким чином можна налагодити такі стосунки, якщо він не може навіть встановити із сином будь-якого контакту (зустріч, телефонна розмова тощо). Орган опіки та піклування свою відмову обґрунтував недопущенням негативного впливу на психоемоційний стан дитини, а також відмовою сина спілкуватися з ним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановитийому спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання систематичних побачень із дитиною кожного тижня з 09 години до 20 години суботи та в період літніх канікул протягом чотирнадцяти днів з 01 до 14 липня кожного року, без присутності матері ОСОБА_2 , з відвідуванням місць громадського відпочинку, оздоровлення, курортів або місця проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2023 року позов задоволено.

Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді систематичних побачень з дитиною кожного тижня з 09 години до 20 години суботи та в період літніх канікул протягом чотирнадцяти днів з 01 до 14 липня кожного року, без присутності матері, з відвідуванням місць громадського відпочинку, оздоровлення, курортів або місця проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , із урахуванням стану здоров`я, потреб та інтересів дитини.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, у зв`язку з чим позивач має право на спілкування із сином та на участь у його вихованні.

Між сторонами виникають непорозуміння та конфліктні ситуації у зв`язку з неможливістю домовитися з приводу конкретного часу та тривалості спілкування та спільного проведення часу батька із сином.

ОСОБА_2 як мати, усвідомлюючи інтереси дитини, має можливість морально підготувати сина до спілкування та зустрічей з батьком, тобто сприяти встановленню психоемоційного зв`язку позивача з дитиною.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише у присутності матері, а так само, що між батьком та сином існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні, а тому суд вважав за необхідне визначити спосіб спілкування батька з дитиною без присутності матері.

При цьомусуд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про відмову у визначенні батьку способу участі у вихованні сина та вважав його необ`єктивним, таким, що прийнятий без урахування якнайкращих інтересів дитини.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2023 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На переконання колегії суддів, постійне проживання дитини разом із матір`ю та обмеження можливості у контакті з батьком призводить до тісного психоемоційного зв`язку неповнолітнього ОСОБА_3 саме із матір`ю, а тому вирішення питання щодо побачень батька із сином, яке базуватиметься виключно на небажанні дитини стосовно таких побачень, призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні із сином.

Водночас наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками дитини зумовлює необхідність проведення побачень батька із сином без присутності матері, що забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої ситуації для дитини спілкуватися з нею.

Окремо колегія суддів звернула увагу на ту обставину, що реалізація рекомендацій щодо покращення взаємовідносин батька і сина, які неодноразово були надані органом опіки та піклування, за відсутності безпосереднього спілкування таких осіб між собою, є фактично неможливим.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/9828/17, від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що суди залишили поза увагою те, що позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина.

Вважає, що, визначаючи спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, суди не врахували думки самої дитини із спірного питання та її якнайкращих інтересів.

Умовою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею є вчинення перешкод тим із батьків, з ким проживає дитина. Однак упорушення норм процесуального права позивач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності у нього будь-яких перешкод у спілкуванні із сином.

Крім того суди проігнорували факт неможливості реального виконання рішення у цій справі самим позивачем, адже останній перебуває за межами України та не має наміру повертатися до завершення воєнного стану.

Отже одне лише бажання позивача спілкуватися із сином не може вважатися проявом батьківського піклування та дійсного наміру брати участь у вихованні дитини.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Богунського районного суду міста Житомира.

09 лютого 2024 року справа № 295/12894/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Встановлено, що з 06 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 17 січня 2013 року. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (том 1 а. с. 7-10).

Вказаним судовим рішенням також вирішено малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом із матір`ю та присуджено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину у розмірі 1/3 частки усіх видів доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 листопада 2012 року і до повноліття дитини.

Станом на 20 жовтня 2020 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів (том 1 а. с. 93).

Суди також встановили, що 16 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_6 (том 1 а. с. 11-12).

Згідно з довідкою Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України серії ААА № 0833809 та сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 12ЯЯТ № 135359 ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та у розшуку не перебуває. Крім того, у позивача відсутні наркологічні протипоказання до керування автотранспортом (том 1 а. с. 25-26).

З 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» на посаді фахівця відділу регіональних продажів № 4 у місті Житомирі. За місцем своєї роботи відповідач характеризується позитивно, має спокійний та врівноважений характер (том 1 а. с. 73-74).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення останнього батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 . Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 13 жовтня 2021 року (справа № 295/18004/19) цей позов було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви сторони позивача (том 1 а. с. 177-178).

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 звертався до Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради із заявою про встановлення порядку його участі у вихованні сина ОСОБА_3 (том 1 а. с. 30-31).

19 серпня 2020 року позивач направляв відповідачу лист щодо мирного врегулювання спору, але матір дитини проігнорувала таку пропозицію (том 1 а. с. 28-29).

Листом від 27 серпня 2020 року Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради відмовила ОСОБА_1 у визначенні конкретного графіка днів та побачень із малолітнім ОСОБА_3 та рекомендувала налагодити стосунки із сином, щоб не допустити негативного впливу на психоемоційний стан дитини. Орган опіки та піклування своє рішення мотивував тим, що заслуханий на засіданні комісії малолітній ОСОБА_3 пояснив, що не бажає спілкуватися із батьком (том 1 а. с. 32-33).

Характеристиками, виданими директором Житомирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 та керівниками гуртків, які відвідує дитина сторін у поза навчальний час, підтверджується, що ОСОБА_3 характеризується виключно з позитивної сторони, виявляє старанність і цілеспрямованість у навчанні та освоєнні інших навичок. Вихованням дитини займається виключно матір. ОСОБА_3 має низку відзнак за значні успіхи у навчанні та спорті (том 1 а. с. 62-65, 67-73).

03 лютого 2021 року ОСОБА_1 звертався до директора Житомирської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 із письмовою заявою, у якій просив надати йому можливість періодично зустрічатися із своїм сином ОСОБА_3 на території школи у присутності шкільного психолога та/або класного керівника (том 1 а. с. 132). Однак таке звернення позивача було проігноровано.

08 квітня 2021 року представник позивача - адвокат Крижов М. О. повторно звертався до ОСОБА_2 із заявою щодо мирного врегулювання спору, однак відповідач проігнорувала таку пропозицію (том 1 а. с. 134).

Допитані у суді першої інстанції як свідки ОСОБА_8 (мати позивача) та ОСОБА_5 (дружина позивача) показали, що 30 серпня 2021 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_8 приїздили до відповідача додому, щоб привітати малолітнього ОСОБА_3 з днем народження та поспілкуватися з ним, однак двері їм не відчинили. Позивач ніколи не ображав сина, тоді як відповідач категорично проти спілкування дитини з батьком. Позивач часто телефонував відповідачу, щоб поговорити із сином, але, зазвичай, слухавку піднімала мати відповідача, яка повідомляла, що її доньки та внука немає вдома.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 також підтвердила, що позивач зі своєю матір`ю приїжджали до будинку за місцем проживання відповідача, але двері їм відчинити відмовилися.

Свідок ОСОБА_10 , яка є бабусею ОСОБА_3 по материнській лінії, показала, що після розірвання між сторонами шлюбу позивач жодного разу не приходив у дитячий садочок та школу, а з 2019 року взагалі не навідував сина та нічого йому не приносив. Відповідач не перешкоджала батьку бачитися із дитиною. 30 серпня 2021 року до них додому приходила лише мати позивача, щоб привітати онука з днем народження, однак ОСОБА_3 не бажав цього. У той час, коли її дочка жила разом із позивачем, останній не застосовував до дитини фізичного насилля, не ображав її нецензурно, не зловживав алкоголем.

Свідок ОСОБА_11 , яка є хрещеною матір`ю дитини сторін, пояснила, що їй невідомо про існування перешкод у позивача у спілкуванні з сином. Вона ніколи не бачила позивача на спортивних тренуваннях ОСОБА_3 , батько відсутній у житті свого сина.

Допитані як свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (вчителі ОСОБА_3 ) підтвердили, що вони ніколи не бачили позивача в школі, батько не телефонував їм з приводу свого сина.

Висновком Виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, від 19 квітня 2023 року № 472 відмовлено ОСОБА_1 у визначенні способу його участі у вихованні сина з огляду на те, що це не відповідатиме інтересам малолітнього ОСОБА_3 , який повідомив про своє небажання спілкуватися з батьком (том 1 а. с. 226-228).

Допитаний у суді першої інстанції в присутності представника органу опіки та піклування малолітній ОСОБА_3 пояснив, що він не пам`ятає свого батька, останній його не відвідував та не турбувався про нього. Він не має бажання спілкуватися з батьком, якого йому фактично замінив дідусь.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а тому Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України (далі - СК України), Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. І таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Отже, батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановлюючи порядок побачень батька із сином, врахувавши інтереси дитини, її вік, режим навчання та відпочинку, а також закріплений у положеннях чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні, врахувавши бажання батька на участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином, встановивши відсутність обставин, які б унеможливлювали реалізацію права батька на таке спілкування, необхідність спілкування дитини як з батьком, так і з матір`ю, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість визначення порядку зустрічей батька із сином за відсутності матері.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що, задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували думку самої дитини, не заслуговують на увагу, оскільки думка неповнолітньої дитини є достатньо вразливою для нав`язування певних ідей та думок близькими родичами, з якими вона постійно проживає. Тому думка неповнолітньої дитини є важливою, але не може бути абсолютною для суду (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 348/1451/20, провадження № 61-6979св23).

У справі, яка переглядається, відповідач не надала та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька із сином, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини, і такі дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я дитини.

Для встановлення психологічного контакту між батьком та сином за обставин цієї справи недостатньо лише вчинення ОСОБА_1 дій, спрямованих на зростання прихильності дитини до нього, встановлення із сином психологічного контакту. Для досягнення вказаної мети учасники правовідносин потребували допомоги, яку суди попередніх інстанцій надали від імені держави шляхом визначення способів участі батька у спілкуванні із сином.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з наведеними висновками судів, адже такий спосіб участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним у повній мірі відповідатиме інтересам як дитини, так і батьків, забезпечує участь батька у процесі виховання сина.

Аргументи касаційної скарги про те, що позивач перебуває за межами України та не має наміру повертатися додому до завершення воєнного стану, що унеможливлює реальне виконання судового рішення самим позивачем, є неспроможними, оскільки вони нічим не підтвердженні, а доказування як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/9828/17, від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері.

Однак усправі, яка переглядається, суди взяли до уваги, що відповідач не надала та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька із сином, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини, та такі дії позивача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я сина.

Таким чином, визначаючи у цій справі способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, судами надано системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суди врахували, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22) зазначено, що, виходячи з положень статті 159 СК України усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. […] Суди не врахували, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачам у спілкуванні з онуками можливе лише у разі наявності перешкод позивачам з боку відповідача. З урахуванням обставин встановлених судами та які визнавалися учасниками справі відсутні підстави вважати, що відповідач чинить позивачам будь-які перешкоди у спілкуванні з їх онуками. Тому суди зробили неправильний висновок про задоволення цієї позовної вимоги.

Однак на відміну від справи № 607/1377/22 у справі, яка переглядається, позивач не заявляв матеріально-правової вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Предметом позову у цій справі є лише визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Тому, враховуючи, що сторонами не погоджено способи участі позивача у вихованні сина (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку тощо), місце та час їхнього спілкування, суди обґрунтовано встановили наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене посилання заявника на те, що впорушення норм процесуального права позивач не надав належних і допустимих доказів щодо наявності у нього будь-яких перешкод у спілкуванні із сином, є безпідставними та не заслуговують на увагу.

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18) вказано, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. […] Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спірного питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. При цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/9828/17 (провадження № 61-1252св19) зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Однак при вирішенні цього спору суди ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надали належну правову оцінку доказам, у зв`язку з чим правильно виснували, що сама по собі озвучена думка малолітнього ОСОБА_3 щодо відсутності у нього особистої прихильності до батька, з яким протягом тривалого часу було припинене спілкування, не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання щодо визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини з огляду на те, що така думка дитини не відповідала її якнайкращим інтересам.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у наведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі.

З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судами попередніх інстанцій наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 квітня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко