КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №363/504/21 Головуючий у 1 інстанції: Котлярова І.Ю.

Провадження №22-ц/824/1188/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

27 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності.

Просила суд визнати недійсним договір дарування адміністративного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97.2 кв.м., укладений 07.11.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 6189; застосувати наслідки недійсності договору дарування цього ж адміністративного будинку, укладеного 07.11.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідченого 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6189, а саме: зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адміністративний будинок; витребувати від ОСОБА_4 спірний адміністративний будинок; скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_3 25.12.2012 на підставі договору дарування № 6189 виданого 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О.; скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_5 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. № 48112818 від 06.08.2019 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_5 на адміністративний будинок (номер запису про право власності 32701785); скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_4 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. № 48402087 від 27.08.2019 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_4 на вказаний адміністративний будинок (номер запису про право власності 32969509); судові витрати стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 22.04.1994 ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 178.

06.03.2009 під час шлюбу подружжям ОСОБА_6 , на підстав договору купівлі-продажу було набуто адміністративний будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 97,2 кв.м., на земельній ділянці площею 7,6395 га.

Під час шлюбу, на підставі постанови Вишгородського районного суду Київської області від 15.10.2010 у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 став орендарем земельної ділянки рекреаційного призначення площею 7.6395 га, яка розташована на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

З 2011 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживають у Сполучених Штатах Америки.

21.06.2016 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було розірвано.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, яка розглядається Судом Каліфорнії США.

У грудні 2020 року з процесуального документу ОСОБА_2 , поданого до Суду Каліфорнії, позивачці стало відомо, що адміністративний будинок було відчужено ОСОБА_2 сину ОСОБА_3 на підставі договору дарування посвідченого 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., без її згоди.

У подальшому 06.08.2019 ОСОБА_3 відчужив спірний адміністративний будинок ОСОБА_5 .

27.08.2019 ОСОБА_5 відчужила адміністративний будинок ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідач ОСОБА_2 під час укладення договору дарування (п.5 договору) засвідчив, що прав на адміністративний будинок у інших осіб немає.

Позивач зазначила, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Спірний договір укладений щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, під час перебування позивача та ОСОБА_2 у шлюбі.

Згоди на дарування адміністративного будинку позивач не надавала, а відтак вважає, що договір дарування адміністративного будинку від 07.11.2012 вчинений з порушенням вимог чинного на момент його укладення законодавства.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Ковальчук В.Л. - представник ОСОБА_1 29 червня 2023 року подала апеляційну скаргу.

Просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з відповідачі судові витрати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не дослідив і не надав оцінку доказам у справі, а саме відомостям про перетин державного кордону ОСОБА_1 і про її відсутність 07.11.2012 у дату засвідчення заяви згоди на відчуження спільного майна на території України, що підтверджується паспортом ОСОБА_7 для виїзду за кордон номер НОМЕР_1 , дійсний з 08.07.2005 до 08.07.2015; паспортом ОСОБА_7 для виїзду за кордон номер НОМЕР_2 , дійсний з 15.11.2007 до 15.11.2017.

Вважає, що суд першої інстанції надаючи оцінку експертному висновку спеціаліста №11 від 18.12.2021 керуючись ст. 89 ЦПК України прийшов до помилкових висновків щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки у експертному висновку чітко і не двозначно вказано, що в якості порівняльного матеріалу на дослідження надано документи в яких містяться вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_7 і наведений перелік цих документів.

Тобто, жодної вказівки на дослідження експертом замість оригіналів документів їх копій немає.

Висновки суду є власним переконанням судді, що не ґрунтується на матеріалах справи.

15 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 адвоката Правдюка В.М., в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник апелянта адвокат Ковальчук В.Л. підтримала апеляційну скаргу просила її задовольнити. Рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник ОСОБА_4 адвокат Правдюк В.М. заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 22 квітня 1994 року ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі про, що відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 178.

06.03.2009 під час шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу укладеним з ОСОБА_8 придбав адміністративний будинок АДРЕСА_1 урочище, загальною площею 97,2 кв.м.

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29773963 від 23.04.2011 вбачається, право власності на адміністративний будинок АДРЕСА_1 урочище, загальною площею 97,2 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2009 року було зареєстровано за ОСОБА_2 .

На підставі договору оренди земельної ділянки від 24.10.2006 та договору про зміни та доповнення до договору оренди земельної ділянки від 13.05.2011 посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Л.А. 24.10.2006 зареєстрованого в реєстрі за № 10527 та 13.05.2011 зареєстрованого в реєстрі № 1166 ОСОБА_2 був орендарем земельної ділянки загальною площею 7,6395 га з кадастровим номером :32:165:0201, цільове призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення під розміщення водоймища для розведення риби.

07 листопада 2012 року ОСОБА_2 подарував своєму сину ОСОБА_3 адміністративний будинок АДРЕСА_1 урочище, загальною площею 97,2 кв.м. на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. за номером в реєстрі 6189.

Право власності ОСОБА_3 на адміністративний будинок було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25 грудня 2012 року, реєстраційний номер майна 26208619, номер запису 43 в книзі 1.

21 червня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що 06 серпня 2019 року ОСОБА_3 відчужив спірний адміністративний будинок ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. за реєстровим номером 926.

Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису 32701785, реєстраційний номер об`єкта 218.

27 серпня 2019 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу адміністративного будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимів Ю.В. 27.08.2019 за реєстровим номером 4458 придбав вказаний адміністративний будинок у ОСОБА_5 .

Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису 32969509, реєстраційний номер об`єкта 218.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку що заявлений позов є необґрунтованим та недоведеним. Віднісся критично до експертного висновку почеркознавчої експертизи, оскільки не встановив, що його складено за результатами дослідження оригіналів документів, окрім заяви від 07.11.2012 індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О., а також визнав зазначений доказ неналежним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 95 ЦПК України зазначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Згідно з висновком спеціаліста зробленого відокремленим підрозділом «Центр Експертиз та оцінки» ПП «Консалтинг Експерт Груп «Диктум Фактум», проведення якого було доручено ОСОБА_9 , судовому експерту за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів» (свідоцтво № 7127 видане ЕКК МВС України 14.05.2005), експертом було досліджено копію заяви від 07.11.2012 що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина О.Л. (оригінал документа оглянутий та перефотографований в ході огляду документа)

Перед експертом було поставлено питання - « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чи іншою особою виконаний підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_1 на оригіналі заяви від 07.11.2012 індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О.».

В матеріалах справи відсутні заяви щодо відводу або недовіри експерту.

Допит експерта в судовому засіданні, для з'ясування обставин проведення дослідження і надання висновку, судом першої інстанції не здійснювався.

Клопотань щодо допиту експерта сторонами не заявлялось. Відповідних роз'яснень сторонам їх права допитати експерта, судом не проводилось.

Як встановлено судом першої інстанції на дослідження експерту надано документи в яких містяться вільні зразки підписів та почерку гр. ОСОБА_1 : договір купівлі-продажу частки в Статутному капіталі ТОВ «Юніор-Спорт», посвідчений 21.03.2011 року приватним нотаріусом КМНО Іванчик І.І., договір купівлі-продажу, посвідчений 05.04.2013 року приватним нотаріусом КМНО Литвин А.С., довіреність видано ОСОБА_1 28.08.2018 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Є Капулкіною, заява ОСОБА_1 03.03.2016 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Р.Харт, довіреність видана ОСОБА_1 10.02.2014 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Д.В. Лерманом, експериментальні зразки почерку (підпису) ОСОБА_1 на 4 арк., а також копія заяви від 07.11.2012 року індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О. (оригінал документа оглянутий та перефотографований в ході огляду документів нотаріуса).

Відповідно абз.3 пп.1.1. п.1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року за № 53/5 (зі змінами) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Однак судом першої інстанції не було прийнято до уваги те, що оригінал документа був досліджений експертом в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О, про, що було зазначено у висновку, оскільки законних підстав для витребування у нотаріуса нотаріальної справи для проведення дослідження, в нього не було.

Колегія суддів вважає, що сумніви суду першої інстанції щодо переконання відображення у висновку, саме тих документів, які були надані на дослідження, а також про їх наявність на момент проведення дослідження є необґрунтованими, оскільки експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову, без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, тому знав про певні наслідки надання неправомірного висновку.

Оскільки експерт судом першої інстанції не допитувався, а при розгляді апеляційної скарги клопотання про його допит не заявлялось, колегія суддів позбавлена можливості перевірити обставини проведення експертного дослідження і правомірності дій експерта, та виходить з наявних в матеріалах справи документів

При цьому жодної заяви щодо неправомірності проведеного дослідження, порушення допущеного експертом при його виготовлені судом першої інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що усі сумніви щодо правомірності експертного висновку є припущеннями суду першої інстанції.

Щодо належності експертного висновку, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції клопотання про залучення висновку було визнано передчасним.

Однак сам висновок перебуває в матеріалах справи, долучений судом до справи.

При ухвалені рішення суд першої інстанції надавав оцінку висновку як доказу, в подальшому визнаючи його неналежним проявляючи свою однобічність при вирішені даної справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що наданий висновок спеціаліста № 11 від 18.12.2021 року стосується предмета доказування та є належним доказом, який потребував належного дослідження судом, а не необґрунтованого його відхилення як неналежного.

За результатом проведеного експертного дослідження встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний запис « ОСОБА_1 », зображення яких наявні на оригіналі заяви від 07.11.2012 індекс 20-02/07, що зберігаються в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О. - виконані не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою ніким не спростовані.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції як підстави для відмови у позові, не доведеність позивачем вимог, хоча сам суд надає детальну оцінку висновку спеціаліста з метою його спростування та неприйняття судом як належного доказу.

Посилання суду першої інстанції на те, що заява про надання дозволу посвідчена нотаріусом яким перевірялась справжності підпису ОСОБА_1 від 07.11.2012 суддів вважає без підставним, оскільки зазначені висновки суд робив не на підставі дослідження доказів, а на власному розумінні ситуації без посилань на конкретні докази.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відтворює події посвідчення справжності підпису ОСОБА_1 на власний розсуд.

Аналізуючи викладені обставини колегія суддів прийшла до висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування адміністративного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97.2 кв.м., укладений 07.11.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 6189.

Щодо вимог позивача застосування наслідків недійсності договору дарування спірного адміністративного будинку, укладеного 07.11.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідченого 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6189, зобов`язавши ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірний адміністративний будинок колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Враховуючи те, що після укладення спірного договору дарування відбулося два відчуження спірного будинку колегія суддів вважає, що у даному випадку застосування наслідків недійсності є неналежним способом захисту, а потребує витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки спірний адміністративний будинок на момент його відчуження був спільним майном подружжя, але частки подружжя хоча і є рівними, но не були поділені і виділені кожному з подружжя як об`єкт права особистої власності, то на даній стадії у позивача відсутнє право на витребування майна.

Щодо скасування державних реєстрацій прав власності на адміністративний будинок, та припиненням права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , колегія суддів вважає такий спосіб захисту неналежним у даному випадку, оскільки при визнанні спірного договору недійсним усі реєстраційні дії повертаються в первинний стан.

Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 (зі змінами).

Виходячи із вимог Закону, то однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно статті 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду

документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Оскільки колегією суддів визнано недійсним спірний договір дарування, то постанова Київського апеляційного суду є підставою для реєстратора для внесення запису для скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі яких було проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Правдюка В.М. про застосування спливу строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Поняття строку міститься у частині першій статті 251 ЦК України. Відповідно до цієї норми строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК).

Визначення початку строку має практичне значення, оскільки від цього залежить як правильність обчислення строку, так і встановлення факту його закінчення, що обумовлює ті чи інші юридичні наслідки, які настають у зв`язку із цим.

Характерною рисою строків, визначених законом, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників правовідносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом.

Тому вирішуючи питання, чи своєчасно вчинена певна дії, або ж чи має місце бездіяльність, визначальним є дотримання суб`єктом владних повноважень темпоральних рамок, передбачених у нормативно-правовому акті, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання.

Днем бездіяльності, у свою чергу, є останній день встановленого законом строку, в який мало бути вчинено дію або прийнято рішення. Визнанню бездіяльності протиправною передує встановлення обов`язку виконання суб`єктом владних повноважень певних дій (прийняття рішення) у визначений законом строк.

Своєчасність захисту приватного права особи підпорядковується, в першу чергу, закономірностям розвитку інтересів у приватноправовій сфері, а строк позовної давності лише слугує її часовим фоном. Позовна давність є тим ланцюжком, що поєднує відповідний приватний інтерес, суб`єктивне право із можливістю їх здійснення, захисту або втрати внаслідок спливу певного часу. Цей цивільно-правовий інститут є тим критерієм, своєрідним лакмусовим папірцем, за яким можна судити про наявність чи відсутність заінтересованості особи у захисті своїх суб`єктивних прав, відношенню до їх втрати. При цьому не слід вдаватися до применшення значення позовної давності, оскільки за відсутності цього строку істотно зменшиться ефективність впливу права на суспільні відносини, що ним регулюються, а це, у свою чергу, призведе до втрати ними системності та упорядкованості, причому не тільки темпоральної.

Важливим є бачення позовної давності у площині практики ЄСПЛ, який пов`язує позовну давність із правомірним уникненням відповідальності.

Так, у рішеннях від 20.09.2011 (справа ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), від 22.10.1996 (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства») вказано, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Висновки щодо застосування позовної давності викладено також у рішеннях ЄСПЛ у справах Беллет проти Франції (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, Seal v. The United Kingdom за заявою № 50330/07, Dacia S.R.L. v. Moldova за заявою № 3052/04; Lelas v. Croatia за заявою № 55555/08; Phinikaridou v. Cyprus за заявою № 23890/02.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи встановлено, що про порушене своє право позивачці стало відомо з процесуальних документів суду Каліфорнії США, де розглядається спір між подружжям ОСОБА_6 про поділ майна у грудні 2021, на підтвердження чого були надані відповідні документи.

Щодо надання позивачкою копії належних їй закордонних паспортів на підтвердження відсутності її перебування в Україні у 2012 році, колегія суддів ретельно перевірили їх, але не може прийняти їх до уваги, оскільки не було надано для огляду оригінали документів для звірки.

З урахуванням наданих доказів колегія суддів вважає, що позивачка звернулась до суду з позовом в межах строку позовної давності, та її вимоги щодо визнання спірного договору дарування недійсним підлягають задоволенню. В решті заявлених позовних вимог колегія суддів відмовляє.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування адміністративного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97.2 кв.м., укладений 07.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 07.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 6189;

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий ТУМ-2 Шевченківського району РУ ГУ МВС України в м. Києві, 02.02.2006 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 15.01.1999 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір сплачений у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 756,60 (сімсот п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 25.02.2011 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 15.01.1999 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір сплачений у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 756,60 (сімсот п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 15.01.1999 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір сплачений у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 756,60 (сімсот п`ятдесят шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 7 березня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник