Справа № 303/78/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2024 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

в особі головуючого судді Монич В.О.

за участю секретаря судового засідання Добош О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи Служби у справах дітей Великолучківської сільської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Горондівської сільської ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

04 січня 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання разом з ним батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , адоньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12 січня 2023 року по справі №303/7988/22, шлюб, укладений 06.06.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у виконкомі Великолучківської сільської ради, актовий запис №9 - розірвано. Від шлюбу у сторін народилися двоє дітей, малолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала, позов просила задоволити.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Мукачівської міської ради в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі та висновок щодо вирішення місця проживання дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 12 січня 2023 року було розірвано, що підтверджується Рішенням Мукачівського міськрайонного суду (а.с.13).

За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с.17) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с.18), які проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання №58 від 14.01.2019 р. ОСОБА_4 зареєстрована за адресою Позивача: АДРЕСА_1 .(а.с.23)

Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання №320 від 18.03.2021 р. ОСОБА_5 зареєстрована за адресою Позивача: АДРЕСА_1 .(а.с24.)

Згідно заяви ОСОБА_1 зазначив, що не заперечує проти того, щоб доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити місце проживання разом з ним батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначити місце проживання разом з матір`ю - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.11).

Та відповідно до аналогічної заяви відповідача ОСОБА_3 також не заперечує щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити місце проживання разом з ним батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначити місце проживання разом з матір`ю - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Судом встановлено, що позивач наполягає на визначенні місця проживання неповнолітніх дітей, а саме : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити місце проживання разом з ним, батьком - ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначити місце проживання разом з матір`ю - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 19 СК України передбачає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З наявного в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Мукачівської міської ради № 04-02/190 від 12.02.2024 року вбачається, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с.17) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с.18), які проживають разом з батьками за однією адресою: АДРЕСА_1 , обоє з батьків їх доглядають, а також те, що наразі діти потребують турботу, підтримку як з боку матері так із боку батька,і визначити місце проживання дітей є недоцільно.

Отже, судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей неможливо, оскільки це суперечитиме інтересам дітей, враховуючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, а також те, що відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, що призведе до порушення прав та інтересів дітей, що є недопустимим.

Суд звертає увагу, що судове рішення може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, тобто за наявності між ними такого спору, а в матеріалах справи містяться заяви від 14.12.2023 року відповідача, що вона не заперечує проти визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначити місце проживання разом з нею ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 ., а також аналогічна заява позивача, що свідчить, що сторони дійшли згоди про визначення місця проживання дітей.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 293, 315, 316 ЦПК України, ст.ст. 141, 160, 161 СК України, Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи Служби у справах дітей Великолучківської сільської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Горондівської сільської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Великолучківської сільської ради 89625, с. Великі Лучки,вулиця Гагаріна 37.

Третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Горондівської сільської ради,89656 с. Горонда,вулиця Духновича 64.

Головуючий Володимир МОНИЧ