ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/397/24 Справа № 205/6971/22 Головуючий у першій інстанції: Федотова В.М Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 15.06.2017 року він передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6000 доларів США без вказівки терміну повернення, що підтверджується розпискою відповідача. 09.09.2022 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку направив відповідачу вимогу про повернення боргу протягом 30 днів з дня отримання вимоги. Вказану вимогу відповідачем було отримано 13.09.2022 року, однак жодної відповіді позивачем не отримано, борг не повернуто. Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 6000,00 доларів США (еквівалент 219411,60 грн) переданого на підставі розписки від 15.06.2017 та проценти за користування позикою у розмірі 4453,04 доларів США що є еквівалентом 162841,44 грн; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США. відповідно до розписки від 15.06.2017 року. В іншій частині у задоволенні позовних вимог - відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 194 (дві тисячі сто дев`яносто чотири) гривні 12 копійок.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невстановлення належних та допустимих доказів, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які долучені до матеріалів справи.

Місце проживанням відповідача ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . На день розгляду даної справи на території м. Дніпра не ведуться активні бойові дії, що свідчить, що поточна обстановка у даному населеному пункті є стабільною.

У даній справі питання права не становлять особливої складності. Судовий захист повинен відповідати умовам процесуальної економії, враховуючи, що пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу, які не з"явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 15.06.2017 року відповідач ОСОБА_1 взяв у борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США без зазначення терміну повернення, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 5).

Оригінал боргової розписки від 15 червня 2017 року оглянуто судом апеляційної інстанції та оригінал цієї розписки долучено до матеріалів справи.

09 вересня 2022 року ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку направив до ОСОБА_1 вимогу про повернення боргу протягом 30 днів з дня отримання вимоги (а.с. 6,7). Однак жодної відповіді від відповідача не отримано, борг позивачу повернуто не було.

Позивачем надано суду роздруківку поштового трекінгу Укрпошти, згідно якої відповідач вимогу позивача одержав 13.09.2022 року (а.с. 8). Однак, зазначена роздруківка не є належним доказом одержання відправлення саме відповідачем.

Згідно наданого ОСОБА_4 розрахунку суми відсотків за користування грошовими коштами, проценти за користування позикою за період з 16.06.2017 по 20.10.2022 складає 4453,04 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 20.10.2022 року складає - 162841,44 грн (а.с. 10-11).

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16 (провадження №14 465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суду звертає увагу, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №916/667/18 (провадження №12-145гс19).

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №176/2967/13-ц (провадження №61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд при розгляді цивільної справи №388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15.06.2017 року у розмірі 6000,00 доларів США та зазначив еквівалент у гривні.

Разом з тим, у постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 05.02.2020 року по справі № 750/2000/18 (провадження № 61-38514св18).

Стягнення боргу за договором позики здійснюється у валюті позики, про що 16.01.2019 року Великою Палатою Верховного Суду зроблено відповідний правовий висновок у справі №464/3790/16-ц.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість у доларах США без визначення еквівалента суми боргу в національній валюті.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що договір позики укладений між сторонами у належній простій письмовій формі; факт отримання грошових коштів підтверджений письмовою розпискою позичальника та відповідачем не спростований; враховуючи, що відповідачем не надано доказів повернення боргу позивачу, - місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 6000,00 доларів США відповідно до розписки від 15.06.2017 року.

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зазначеного вище договору позики; доказів щодо повернення боргу - не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено; позову про визнання недійсними вказаного договору не пред`явлено.

Посилання апелянта на те, що він не отримував від позивача грошові кошти в борг і невстановлення судом правової природи правочину між сторонами є необґрунтованими, оскільки спростовуються змістом розписки від 15 червня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 6000,00 доларів США. Зі змісту статті 1046 ЦК України термін «отримав у борг» кореспондує зобов`язання повернути кошти.

При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяк не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.

Крім того, сам факт наявності у позивача цієї розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем та неповернення боргу.

Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення відсотків у розмірі 4453,04 доларів США з розрахунку рівня облікової ставки НБУ за період з 16.06.2017 по 20.10.2022, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини 1 статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що згідно змісту розписки від 15.06.2017 року, ОСОБА_1 отримав суму в борг в іноземній валюті та вказана розписка не містить умов щодо розміру і порядку сплати процентів від суми боргу, - місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків в розмірі 4453,04 доларів США.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 6 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом 30 днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зміст розписки від 15 червня 2017 року свідчить про те, що строк повернення позики у сумі 6000,00 доларів США не визначений.

09 вересня 2022 року позивач засобами поштового зв`язку направив відповідачу вимогу про повернення боргу протягом 30 днів з дня отримання вимоги, що підтверджується наведеними вище письмовими доказами.

З урахуванням викладеного, строк позовної давності обчислюється із дати отримання відповідачем письмової вимоги про повернення боргу позивачу, тобто не раніше, ніж з 10 вересня 2022 року; ОСОБА_3 звернувся із даним позовом до суду 24.10.2022 року. Таким чином, позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності.

Доводи апелянта, що позивач зазначає про неодноразове звернення до відповідача з приводу боргу, - не спростовують наведених вище висновків апеляційного суду, оскільки доведено лише факт направлення вимоги від 09.09.2022 року; саме лише обговорення сторонами боргових зобов"язань не доводить факту пред"явлення позивачем вимоги про повернення боргу більше ніж за три роки до пред"явлення даного позову до суду.

Клопотання про надання інших доказів - учасниками справи не заявлене.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова