Номер провадження: 22-ц/813/2403/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Малиновський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Головне управління ДМС в Одеській області про визнання недійсним укладення шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила: визнати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24.11.2015 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за №3209 недійсним з моменту його укладення та скасувати актовий запис у Книзі реєстрації актів про шлюб (а.с. 1-21).

14 грудня 2022 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 вирішено відмовити (а.с. 75-78).

13 вересня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року. Апелянт не погоджується із оскаржуваним заочним рішенням та вважає, що суд першої інстанції не дослідив всіх обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт зазначає, що відповідач не мав наміру створювати сім`ю при реєстрації шлюбу, спільних дітей у сторін немає та спільного господарства позивач та відповідач не вели. Також апелянт повідомила, що після реєстрації місця проживання відповідача у квартирі її рідної сестри ОСОБА_3 , ОСОБА_2 переїхав до міста Хмельницький. Тому, на думку апелянта, відповідач зареєстрував шлюб з позивачкою з корисливих мотивів. Апелянт вважає, що оскільки на момент реєстрації шлюбу відповідач не мав наміру створювати сім`ю та набути прав і обов`язків подружжя, шлюб між сторонами підлягає визнанню недійсним. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 116-124).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судове засідання 22 лютого 2024 року учасники справи не з`явилися, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судова повістка, що направлялася на адресу апелянта була повернута до Одеського апеляційного суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 153-154 зворот). Разом з тим, від представника апелянта адвоката Головко Марини Сергіївни 22 лютого 2024 року надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке представник апелянта аргументувала складністю даної цивільної справи, з огляду на що вважала за необхідне розгляд справи проводити за обов`язковою присутністю представника. А отже, сторона апелянта про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки апелянту був наданий повний обсяг процесуальних прав, в тому числі на подання додаткових пояснень в справі, заявлення клопотань тощо, свою позицію щодо вказаної справи апелянт висловив в своїй скарзі, зважаючи на те, що апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків, апеляційний суд вирішив розглянути справу за його відсутності.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, як і не надано доказів на підтвердження того, що шлюб відповідачем було укладено з метою оформлення посвідки на проживання на території України. Суд першої інстанції вважав, що доводи позивача про те, що сторони не мають спільних дітей та за час перебування у шлюбі ними не було придбано спільного майна, не дає підстав для визнання шлюбу недійсним відповідно до ст. 40 Сімейного кодексу України. А тому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог (а.с. 78).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінка апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Статтею 40 СК України визначено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 43 СК України визначено, що розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

За обставинами даної справи сторони перебували у шлюбі з 24 листопада 2015 року по 18 лютого 2020 року. Апелянт як у позові, так і в апеляційній скарзі наголошує на тому, що відповідач не мав наміру створювати сім`ю при реєстрації шлюбу, спільних дітей у сторін немає та спільного господарства позивач та відповідач не вели, спільного майна не мають, а тому, на думку апелянта, шлюб між нею та відповідачем був фіктивним.

Частинами 6, 7 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши інформацію, що наявна в Єдиному державному реєстрі судових рішень, апеляційний суд встановив, що після розірвання шлюбу між сторонами (18 лютого 2020 року), ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним укладення та розірвання шлюбу (справа №522/13659/20). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року у даній справі відкрито провадження. Однак, у подальшому позивач подала заяву про залишення позовних вимог без розгляду, яка ухвалою від 26 травня 2021 року була задоволена.

Крім того, у провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа №509/2594/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В ухвалі про відкриття провадження у справі суд першої інстанції зазначив, що предметом позову є поділ спільного сумісного майна подружжя, а підставою позову є придбане нерухоме майно під час шлюбу. Із вказаним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 04 червня 2020 року, тобто раніше, ніж позивач вперше заявила вимоги щодо визнання недійсним шлюбу із відповідачем. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської область від 17 січня 2022 року у справі №509/2594/20 зупинено провадження до прийняття остаточного рішення у даній справі.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що наявність у провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області справи щодо поділу між сторонами майна подружжя спростовує доводи апелянта щодо фіктивності укладеного між нею та відповідачем шлюбу. Тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ст. 376 ЦПК України доповнити оскаржуване заочне рішення в частині мотивування, а в іншій частині залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року доповнити в частині мотивування, в іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда