Справа № 523/7484/23
Провадження №2/523/577/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"29" лютого 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань Бєлік Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач не сплачує аліменти, має заборгованість по аліментам, з 2015 року з дитиною не спілкується, його місцезнаходження позивачу невідоме.

На підставі викладеного просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю.

Після надходження та реєстрації зазначеного позову, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, залучено до участі в справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, призначено розгляд справи в підготовче засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, третій особі роз`яснено про право в порядку ст. 181 ЦПК України надати письмові пояснення, та зобов`язано третю особу надати висновок на розв`язання спору.

На адресу суду 16.10.2023 року (вх. № 29802) надійшов лист Пересипської районної адміністрації щодо можливості розгляду справи за відсутності третьої особи та прийняття рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Також, надійшов висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.37,38-40).

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.48).

В судове засідання позивач не з`явилась, разом з цим звернулась на адресу суду з заявою про слухання за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, та, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.54).

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся, шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с.52-53). Відповідач про причини не явки суду не повідомив, не подав відзиву, не висловив заперечень щодо позову.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації ОМР про слухання справи повідомлений, представник надав лист щодо можливості розгляду справи у відсутність третьої особи (а.с.37).

Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, позивач та представник третьої особи звернулись із заявами про слухання справи за їх відсутності, відповідач повідомлений, про причини не явки суд не повідомив.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивач зазначила, що відповідач життям дитини не цікавиться, не приймає участі у вихованні дитини, має велику заборгованість по аліментами.

Згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.04.2015 року (справа №523/1871/15-ц) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини були задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 10.02.2015 р. і до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, даним судовим рішенням було встановлено, що сторони перебувають у цивільному шлюбі, від якого позивач та відповідач мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.3). Дитина на даний час проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №11 від 30.01.2015 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Судом досліджується висновок органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.10.2023 року вих. № 01-05-3/432 згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 через небезпечну ситуацію в країні, разом з сином поїхала до Республіки Румунія у м. Бухарест. Відповідно до довідки про перебування на консульському обліку, ОСОБА_1 тимчасово перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Румунії з 15.06.2023 року, строк перебування на обліку до 15.06.2024 року.

Відповідно до відповіді Шкільної інспекції міста Бухарест Міністерства освіти Румунії на запит ОСОБА_1 зареєстрований у Шкільній інспекції м. Бухарест під № 9527/28.04.2023 згідно з рішенням 2298/02.05.2023 Голови Комісії Шкільної інспекції м. Бухарест для координації діяльності щодо розподілу дошкільнят/учнів до навчальних одиниць, де вони можуть здійснювати освітню діяльність, також в закладах, де вони отримують психолого-педагогічну та консультативну допомогу з метою забезпечення права на освіту українських студентів, ОСОБА_4 був направлений до Національного коледжу ім. Михайла Вітязу, сектор 2, початкова ланка.

Також, встановлено, що малолітній син ОСОБА_3 02.10.2014 року продовжує відвідувати Одеську початкову школу № 119 ОМР, що підтверджується свідоцтвом досягнень за 2022-2023 навчальний рік, протокол педагогічної ради від 29.05.2023 року № 07.

Згідно договору оренди від 24.05.2023 року № 16991 ОСОБА_1 орендує 2-кімнтану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з 01.06.2023 року.

Згідно висновку зазначено, що 10.07.2023 року спеціалістами Служби у справах дітей ОМР здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 за яким з`ясовано, що в квартирі зроблено сучасний ремонт, у дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , окрема мебльована кімнати, за словами ОСОБА_1 остання з дітьми проживає в м. Бухарест, до м. Одеси приїхала у справах на декілька днів.

У висновку органу опіки та піклування зазначено, що за відповідачем наявна заборгованість по аліментам, сукупний розмір якої становить: 146 500, 00 гривень.

Службою у справах дітей відповідачу направлено лист та пакет документів щодо з`ясування думки останнього з приводу визнання місця проживання дитини, лист повернуто без отримання з закінченням терміну зберігання. За адресою місця проживання, відповідач відсутній.

З урахуванням викладеного та на підставі зібраних доказів комісія з питань захисту прав дитини Пересипської районної адміністрації ОМР (протокол засідання № 14 від 05.10.2023 року) керуючись ст. 19, 157, 158, 160 СК України: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації ОМР вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.38-40).

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

При цьому, частиною 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 160, ч. ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначають за спільною згодою батьків і самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначає вона сама.

На підставі частин 1 і 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Звернення до суду відбувається шляхом подачі позовної заяви з необхідними документами позивачем (тим з батьків, хто звертається до суду з позовною заявою і бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина) до відповідача, тобто іншого з батьків. Позови, про визначення місця проживання дитини пред`являються в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції за зареєстрованим місцем проживання чи місцем перебування відповідача. При розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Під час розгляду справ вказаної категорії суди мають ураховувати цілу низку обставин, зокрема: умови проживання, психоемоційний стан дитини, поведінку батьків щодо дитини, висновок органу опіки та піклування, погляди дитини, її індивідуальне сприйняття, оточення, становище, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки дитини, місце її навчання, психологічний стан, бажання дитини на проживання з одним із батьків, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання та розвитку, тощо.

Варто зазначити, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Сімейним кодексом України, зокрема статтею 141 передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, так, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Судом встановлено, що малолітній син сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю, яка створила дітям належні умови для проживання, виховання та розвитку, що відповідно підтверджено висновком органу опіки та піклування.

Статтею 157 СК передбачено, що питання з приводу виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до вимог ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини».

Згідно матеріалів справи встановлено, що відповідач не проживає разом з позивачем, на засідання комісії не з`явився, в добровільному позасудовому порядку дозволу на проживання дитини з матір`ю не надав.

Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини судом насамперед враховуються інтереси самої дитини, а саме: сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 (далі по тексту - Правила № 207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що малолітній син сторін у справі проживає з матір`ю яка забезпечує сину належні умови для проживання, розвитку та навчання, що в повній мірі відповідає та не суперечить його інтересам, у зв`язку з цим, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки задоволення позову шляхом визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, буде відповідати максимально можливим інтересам дитини.

Разом з цим, судом не досліджуються докази надані позивачем на підтвердження заборгованості по аліментам, оскільки дані докази не мають визначального значення при вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд, оцінює усі докази в сукупності, а тому, враховуючи наявність належних доказів щодо підтвердження вини та причинно-наслідкового зв`язку з наявністю, як матеріальної так і моральної шкоди, підтвердженим страховим випадком, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 992,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Встановити, що рішення суду є підставою реєстрації місця проживання малолітньої дитини без згоди батька.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі: 992,40 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складно 07.03.2024року.

Суддя: