ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 713/2101/18

провадження № 61-16891св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Олійник А. С. (суддя-доповідач)

суддів: Гулейкова І. Ю., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року у складі судді Кириляк А. Ю. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Владичана А. І., Кулянди М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н. М., Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною власністю, та визнання договору іпотеки недійсним.

Позов обґрунтований тим, що 13 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 передав у іпотеку земельні ділянки площею 0,0300 га, 0,4259 га, 0,2500 га, які розташована у с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, та житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірне нерухоме майно вона з ОСОБА_2 набула за час їхнього спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за рахунок спільних коштів та праці.

Вона не надавала ОСОБА_2 згоди на передання в іпотеку спірного нерухомого майна.

Просила суд:

- визнати її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю розташовані у с. Мигове земельні ділянки: площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, вартістю 10 620,00 грн, площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, вартістю 150 769,00 грн, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, вартістю 107 250,00 грн, житловий будинок з господарськими спорудами вартістю 7 716,00 грн за адресою: АДРЕСА_1 ;

- поділити їхнє спільне з ОСОБА_2 майно, виділивши їй та ОСОБА_2 у власність по 1/2 частки вказаного нерухомого майна;

- визнати недійсним іпотечний договір, укладений 13 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Н. М., реєстровий № 3319.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року, що залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, в позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка не надала доказів того, що спірне майно придбане за рахунок спільних коштів чи спільної праці подружжя, тому немає підстав для задоволення у цій частині позовних вимог ОСОБА_3 .

Наявність судового рішення про визнання факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю з березня 2000 року до січня 2015 року без реєстрації шлюбу, не дає підстав вважати недійсним договір іпотеки, який укладений в 2007 році. Вказане судове рішення не впливає на зміст правовідносин, які склалися у зв`язку з укладенням спірного договору, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину власником предмета іпотеки був ОСОБА_2 , який під час нотаріального посвідчення договору зазначав, що на момент придбання майна у фактичних шлюбних відносинах не перебував.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року, просила їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2015 року у справі № 725/2507/15 встановлено факт проживання позивачки з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2000 року до січня 2015 року. Отже, факт спільного проживання однією сім`єю встановлений судовим рішенням та не підлягає доказуванню.

Зазначає, що суди не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, оскільки немає рішення суду про визнання цього майна його особистою приватною власністю.

Аргументи інших учасників справи

У жовтні 2019 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які є законними та обґрунтованими, без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 523/14489/15-ц.

Розпорядженням від 30 травня 2023 року № 689/0/226-23 у зв`язку з обранням судді Воробйової І. А. до Великої Палати Верховного Суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві - Олійник А. С.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року поновлено касаційне провадження у справі.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у вересні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2015 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2000 року до січня 2015 року (т. 1, а. с. 11).

Відповідно до державного акта від 02 березня 2007 року, серія ЯЕ № 175689, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, яка розташована у с. Мигове (т. 1, а. с. 12).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, яка розташована у с. Мигове, що підтверджується державним актом від 15 лютого 2007 року, серія ЯЕ № 175688 (т. 1, а. с. 16-17).

Згідно з державним актом від 15 лютого 2007 року, серія ЯА № 423106, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, яка розташована у с. Миговому (т. 1, а. с. 20-21).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 24-25).

13 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 для забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2007 року передав в іпотеку розташовані у с. Мигове земельні ділянки: площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 84-87).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 13 вересня 2007 року він повідомив нотаріуса про те, що земельні ділянки площею 0,0300 га, 0,4259 га, 0,2500 га та житловий будинок з господарськими спорудами є його особистою власністю, оскільки під час їх придбання він у шлюбі не перебував, спільно однією сім`єю ні з ким не проживав, на купівлю майна витрачав особисті кошти (т. 1, а. с. 88).

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2014 року визнано неправомірними дії ОСОБА_2 , пов`язані із здійсненням зміни права власності на предмет іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя, а саме: поділу земельних ділянок, які згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_2 , є предметом іпотеки.

Визнано неправомірними дії фірми «Здвижин», пов`язані з виготовленням технічної документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, які згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41 перебувають в іпотеці ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а саме розташованих у с. Мигове земельних ділянок: з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, сінокосіння і випасання худоби, площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, сінокосіння і випасання худоби, площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272.

Визнано неправомірними дії Держземагентства у Вижницькому районі Чернівецької області, пов`язані зі скасуванням записів про державну реєстрацію земельних ділянок та кадастрових номерів земельних ділянок, що згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41 перебувають в іпотеці ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Зобов`язано Держземагентство у Вижницькому районі Чернівецької області скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворилися внаслідок поділу земельних ділянок, що згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41 перебувають в іпотеці ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та відновити стан земельних ділянок, який існував до їх поділу.

Визнано неправомірними дії реєстраційної служби Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області, пов`язані з проведенням державної реєстрації речових прав за ОСОБА_1 на земельні ділянки, а саме: площею 0,015 га, кадастровий номер :01:001:1111, площею 0,213 га, кадастровий номер :01:001:1110, площею 0,125 га, кадастровий номер :01:001:1109.

Зобов`язано Реєстраційну службу Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області скасувати державну реєстрацію речових прав за ОСОБА_1 на земельні ділянки, а саме: площею 0,015 га, кадастровий номер :01:001:1111, площею 0,213 га, кадастровий номер :01:001:1110, площею 0,125 га, кадастровий номер :01:001:1109 (т. 1, а. с. 64-70).

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 червня 2017 року змінено спосіб і порядок виконання рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 лютого 2014 року у справі № 713/115/14-ц в частині зобов`язання Держземагентства у Вижницькому районі Чернівецької області скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, що утворилися в результаті поділу земельних ділянок, які згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41 перебувають в іпотеці ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та відновити стан земельних ділянок, який існував до їх поділу. Зобов`язано Держземагентство у Вижницькому районі Чернівецької області об`єднати земельні ділянки, що утворилися в результаті поділу земельних ділянок, що згідно з іпотечним договором від 13 вересня 2007 року № 71107Z41 перебувають в іпотеці ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відновити стан земельних ділянок, який існував до їх поділу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо перегляду судових рішень в частині вирішення позову про визнання права спільної сумісної власності та поділу майна подружжя

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому закон встановив презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї .

Такі правові висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19.

Отже, будь-які правочини чи дії, спрямовані на отримання майна, зокрема, коштів, вчинені одним із подружжя під час шлюбу вважаються такими, що вчинені в інтересах подружжя і сім`ї.

У постанові від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання.

Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Вказане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У справі, що переглядається, суди, відмовивши у позові в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною власністю, виходили з того, що позивачка не довела, що спірне майно набуто за спільні кошти подружжя, а заяви ОСОБА_2 , викладені ним під час оформлення іпотечного договору від 13 вересня 2007 року, реєстровий № 3319, підтверджують, що спірне майно придбане за його особисті кошти.

Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Статті 60, 70, 71, 74 СК України встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Презумпція спільності майна встановлюється за законом для осіб, які набули таке майно у зареєстрованому шлюбі (стаття 60 СК України), або осіб, які набули його під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (стаття 74 СК України).

Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопад 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Суди у справі, яка переглядається, встановили, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2015 року у справі № 725/2507/15-ц встановлено факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2000 року до січня 2015 року.

Відповідно до змісту вказаного рішення суд встановив, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 протягом березня 2000 року - січня 2015 року були пов`язані спільним побутом, проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності не пов`язане з набранням законної сили рішенням суду, оскільки таке право виникає відповідно до закону закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 придбав спірні земельні ділянки та будинок 02 жовтня 2006 року, тобто під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з позивачкою.

Отже, спірне майно, набуте за час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах (тоді, коли вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет), є спільною власністю подружжя та не потребує додаткового доказування позивачкою, у разі виключення можливість залучення особистих коштів будь-кого із подружжя (у разі спростування презумпції спільності права власності іншим з подружжя).

Оскільки ОСОБА_2 не довів набуття у власність спірного майна за власні кошти, та визнав позов, зокрема в частині поділу спірного майна (т. 1, а. с. 230-231), презумпцю спільності майна подружжя не спростовано.

З огляду на вказане, рішення судів у частині відмови в позові про визнання права спільної сумісної власності та поділу майна подружжя ухваленні з порушенням норм матеріального права та підлягають скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в цій частині.

Щодо перегляду судових рішень в частині вирішення позову про визнання договору іпотеки недійсним

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачка не дала згоди на відчуження спірного майна, а ОСОБА_2 , уклавши іпотечний договір від 13 вересня 2007 року, реєстровий № 3319, повідомив ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та органи нотаріату про те, що предмет іпотеки (три земельні ділянки і будинок) належить йому на праві особистої власності, оскільки на момент придбання майна він в шлюбі не перебував і не перебуває, спільно однією сім`єю ні з ким не проживав і не проживає, кошти на придбання будинку та земельних ділянок витрачав особисті (т. 1, а. с.85, 88).

Водночас суди, встановивши ці обставини, помилково виходили з того, що ОСОБА_2 розпорядився майном, що не перебувало у спільній сумісній власності.

Частина четверта статті 369 ЦК України пов`язує недійсність договору купівлі продажу квартири з відсутністю згоди одного із співвласників майна подружжя на відчуження його третій особі. Указана згода повинна бути вчинена в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20.

Верховний Суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 під час укладення спірного іпотечного договору свідомо повідомив банк, що предмет іпотеки належить йому на праві особистої власності, оскільки на момент придбання майна він, зокрема, однією сім`єю ні з ким не проживав, що вказує на його недобросовісність стосовно третьої сторони, яка не має можливості перевірити вказані обставини в державних реєстрах, не пов`язана дружніми, родинними чи іншими близькими або діловими стосунками з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (не доведено під час судового розгляду), що виключає недобросовісність банку.

З огляду на вказане, немає підстав для визнання іпотечного договору від 13 вересня 2007 року, реєстровий № 3319, недійсним.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові в частині визнання іпотечного договору недійсним, проте помилково виходили з інших мотивів, тому в цій частині необхідно викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови

Верховний Суд зауважує, що перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною власністю, з ухваленням нового рішення про задоволення позову та зміну судових рішень в частині вирішення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення позивачки до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір- 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги; касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1 762,00 грн.

За подання позовної заяви позивачка мала сплатити за позовні вимоги майнового характеру 2 763,55 грн, за немайнову вимогу - 704,80 грн.

Оскільки в частині немайнової вимоги Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій щодо відмови в позові зі зміною мотивів, то в цій частині судовий збір не підлягає новому розподілу.

За подання апеляційної скарги в частині майнових вимог підлягало до сплати 4 145,33 грн, за подання касаційної скарги - 5 527,10 грн судового збору.

З огляду на викладене з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях в частині задоволення майнових вимог, у розмірі - 12 435,98 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною власністю, скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Лірниченко Наталія Миколаївна, Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною власністю, задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розташовані у с. Мигове земельні ділянки: площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, вартістю 10 620,00 грн, площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, вартістю 150 769,00 грн, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, вартістю 107 250,00 грн, житловий будинок з господарськими спорудами вартістю 7 716,00 грн за адресою: АДРЕСА_1 ; поділити вказане майно, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність по 1/2 частки вказаного майна, а саме:

у власність ОСОБА_1 виділити:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, вартістю 10 620,00 грн,

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, вартістю 150 769,00 грн,

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, вартістю 107 250,00 грн,

- 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами вартістю 7 716,00 грн за адресою: АДРЕСА_1 ;

у власність ОСОБА_2 виділити:

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0300 га, кадастровий номер :01:001:0392, вартістю 10 620,00 грн,

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,4259 га, кадастровий номер :01:001:0318, вартістю 150 769,00 грн,

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0272, вартістю 107 250,00 грн,

- 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами вартістю 7 716,00 грн за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року у частині вирішення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 435 (дванадцять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн 98 коп на відшкодування судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча А. С. Олійник

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О.Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська