Справа № 548/18/24
Провадження №2/548/153/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.02.2024 року м. Хорол
Хорольський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Коновод О.В.
за участю : секретарясудового засідання - Манжос Т.В.
представника позивача - прокурора Лобача Е.В., Жайворонок Ж.О., Мілевської Т.С.
представника третьої особи - адвоката Коваленко О.А.
розглянувши у відкритому судовому засідання у залі суду м.Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАРТА ПРИХОРОЛЛЯ» про конфіскацію земельної ділянки
Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.
Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.
На обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації, паспорт НОМЕР_1 , виданий відділенням уфмс росії по республіці комі в удорському районі 13.02.2014, місце реєстрації с. буткан, удорський район, республіка комі.
13 березня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.01.2015, якою визначено, що договір оренди землі укладено до 01.01.2030.
Відповідно до Статуту ТОВ «Астарта Прихоролля», затвердженого протоколом загальних зборів учасників Товариства № 09/01/2020 від 01.09.2020 ТОВ «Астарта Прихоролля» є новим найменуванням ТОВ Агрофірма «Хорольська». ТОВ «Астарта Прихоролля» є повним правонаступником ТОВ Агрофірма «Хорольська».
Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 у листопаді 2014 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Хорольської територіальної громади Лубенського району Полтавської області та протягом року не виконала покладений на неї обов`язок - не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
05.01.2024 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.
12.02.2024 року ухвалою суду підготовче провадження у справі за позовом заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області , в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТАРТА ПРИХОРОЛЛЯ» про конфіскацію земельної ділянки закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні прокурор підтримав позов та прохав його задовольнити з підстав наведених в ньому.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за його відсутності не скористався та не повідомив суд про причини неявки у засідання. Відзив на позовну заяву не подав.
В судовому засіданні представник третьої особи - адвокат Коваленко О.А. підтримала позов та прохала його задовольнити з підстав наведених в ньому.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Фактичні обставини, встановлені судом.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою російської федерації, паспорт НОМЕР_1 , виданий відділенням уфмс росії по республіці комі в удорському районі 13.02.2014, місце реєстрації с. буткан, удорський район, республіка комі.
13 березня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.01.2015, якою визначено, що договір оренди землі укладено до 01.01.2030.
Відповідно до Статуту ТОВ «Астарта Прихоролля», затвердженого протоколом загальних зборів учасників Товариства № 09/01/2020 від 01.09.2020 ТОВ «Астарта Прихоролля» є новим найменуванням ТОВ Агрофірма «Хорольська». ТОВ «Астарта Прихоролля» є повним правонаступником ТОВ Агрофірма «Хорольська».
Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_1 у листопаді 2014 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Хорольської територіальної громади Лубенського району Полтавської області та протягом року не виконала покладений на неї обов`язок - не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Норми права, застосовані судом.
Згідно з ч. 3ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» і від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) і пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності і особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України.
У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).
Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України).
Відповідно до ч. ч. 3-4 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті, зокрема, у разі прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Поряд із цим, згідно ч. ч. 1, 3 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України).
Таким органом згідно чинного законодавства є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.
У відповідності до п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом.
В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.
Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23 січня 2018 року.
Поряд із цим, про відсутність у відповідача наміру виконати обов`язок щодо відчуження оспорюваних земельних ділянок також свідчить факт дії на сьогодні договору оренди, укладеного з ТОВ Агрофірма «Хорольська».
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з ст.23 Закону України прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Поняття «інтереси держави» на даний час в законі не закріплене, проте таке визначення міститься в рішенні Конституційного суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999, згідно якого поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор або його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Так, пунктом 3 вказаного Рішення суд в загальному, не пов`язуючи поняття з конкретними нормами, які підлягають тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів.
Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі № 906/506/18, від 11.04.2019 у справі № 904/583/18, від 13.02.2019 у справі № 914/225/18, від 21.05.2019 у справі 921/31/18.
На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінальних дій (причин).
Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
Велика палата Верховного Суду у постанові по справі №12/2385/18 від 26.05.2020 прийшла до наступного висновку (п.п.77-81): бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно до підп. 36 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом Держгеокадастру № 603 від 23.12.2021, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань: подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.
Відповідно до підпункту 29 пункту 4 вказаного Положення управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює функції державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності.
З урахуванням викладеного, органом, уповноваженим на даний час звернутися до суду за захистом порушених інтересів держави є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області.
Враховуючи вказане, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Лубенською окружною прокуратурою на адресу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області скеровано запит за №53/3-8700ВИХ-23 від 29.11.2023, в якому викладено допущені порушення ОСОБА_1 щодо не відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 16.12.2023, наданого у відповідь на запит Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, вказаний орган до суду не звертався та не планує звертатися до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки внаслідок відсутності видатків на сплату судового збору.
З даного листа вбачається, що ГУ Держгеокадастру у Полтавській області володіє відомостями про порушення ОСОБА_1 вимог Земельного кодексу України, при цьому жодних дій для вилучення з власності відповідача землі не вчинило з указаних підстав, що свідчить про пасивну поведінку у захисті своїх прав ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Крім того, дана підстава не може і не повинна вважатися поважною для невжиття відповідних заходів з метою усунення порушення вимог законодавства, на які було звернуто увагу Лубенською окружною прокуратурою в своєму листі, адресованого до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.
Вказане в повній мірі узгоджується з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та надає можливість і право прокурору звернутися з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як уповноваженого органу у даних правовідносинах.
Звернення прокурора в даному випадку з позовом до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання, а саме недопущення володіння громадянином російської федерації земельною ділянкою сільськогосподарського призначення на території України без належних на те правових підстав.
Недотримання відповідних вимог законодавства України безумовно порушує також публічні інтереси держави як інституту, який покликаний врегулювати відносини у певній сфері.
За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 14, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,280-283,354,355 ЦПК України, суд-
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Хорольським районним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 01.03.2024 року.
Суддя: О.В. Коновод