ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2811/24 Справа № 214/122/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Євгеній Михайлович, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Умріхіна Клавдія Андріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачаОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року, ухваленого суддею Ткаченком А.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 24 листопада 2023 року,

УСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просилаь суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 2019 року №445, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А.; визнати недійсним заповіт від 30 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. та зареєстрований в реєстрі за №1797, складений на користь ОСОБА_3 ; визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 04 червня 2018 року про відмову від прийняття обов`язкової частки у спадщині та у прийнятті спадщини за законом, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 19 жовтня 1960 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , з яким постійно проживали та були зареєстровані по АДРЕСА_2 . Указане житло належало їм з чоловіком на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1994.

Відповідач ОСОБА_3 є їх з чоловіком онуком, який з першої половини 2016 рок почав проживати однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 . Вона з чоловіком вирішили укласти з відповідачами договори про догляд за ними до смерті чоловік з онуком та вона з ОСОБА_2 , котру вважала невісткою, або скласти заповіти отримання майна у спадщину під умовою надання спадкоємцем пожиттєвого утримання іншому з подружжя, котрий залишиться живим.

В її розумінні та в розумінні чоловіка це повинен був догляд з фізичною допомогою та допомогою грошима, особливо у зимовий період чи під час хвороби, однак про те, що такий вид договору має назву договір пожиттєвого утримання їм з чоловіком не було відомо. Також вони обумовили, що в разі припинення надання утримання до смерті спадкодавця, заповіт повинен бути скасованим, про що вони і повідомили відповідачів. Погодившись з такими умовами, відповідачі надавали їм постійну допомогу у господарських справах без надання фінансового утримання пообіцявши їм з чоловіком, що будуть надавати по життєве утримання в обмін на отримання права власності на вказану квартиру.

Про те, що її чоловік за життя посвідчив заповіт, ще й без будь-якої умови, їй нічого не було відомо, оскільки ні він ні онук про це їй не повідомили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину їх спільної квартири, однак оскільки вона проживала на час відкриття спадщини разом з чоловіком, то вважала, що фактично прийняла спадщину. ОСОБА_3 пояснив їй, що начебто на підставі договору по життєвого утримання частини квартири, яка належала її чоловікові, тепер належить йому, а вона не може отримати частку квартири свого чоловіка у спадщину, але їй потрібно додатково написати заяву у нотаріуса.

Яку саме заяву, вона не пам`ятає, як і не пам`ятає, чи приїздила до нотаріуса подавати таку заяву. Із січня 2021 року відповідачі припинили спільне проживання та припинили надавати їй будь-яку фізичну допомогу, матеріальну ніколи і не надавали. При цьому оплату комунальних платежів весь час здійснювали вона з чоловіком. Звернувшись до нотаріуса в ході підготовки позову про розірвання договору пожиттєвого утримання, вона дізналась про укладення договору дарування своєї частки квартири відповідачці ОСОБА_2 та видачу свідоцтва про право на спадщину на належну за життя її чоловікові частку квартири на ім`я онука ОСОБА_3 .

При цьому вона дізналася про начебто подання нею заяви про відмову від спадщини після смерті чоловіка, що не відповідало її власній волі. Вважає, що укладений від імені чоловіка заповіт теж не відповідав власній волі, оскільки за життя ОСОБА_4 мав дуже поганий зір, бо на обох очах у нього були глаукоми, яка на одному ускладнена катарактою, тому не міг самостійно читати і навряд чи міг прочитати документи, які йому надавав на підпис нотаріус.

Крім того, її чоловік не володів українською мовою, оскільки є росіянином за національністю та не вивчав її, а тому зрозуміти зміст заповіту теж не міг. Вона теж не володіє українською мовою, про що свідчить її запис в оспорюваній заяві про відмову від спадщини, у тексті цієї заяви та матеріалах спадкової справи, заведеної до майна померлого ОСОБА_4 відсутні відомості про ознайомлення її із заповітом чоловіка. При цьому вона помилково вважала, що підписана нею заява є лише підтвердженням переходу права власності на 1/2 частину квартири та обов`язків щодо надання пожиттєвого утримання за договором пожиттєвого утримання, у заяві не було зазначено про роз`яснення їй нотаріусом права на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка, а текст другої заяви вона підписала не читаючи, оскільки нотаріус їй повідомив що це начебто другий примірний її першої заяви, тому вона не звернула увагу на її зовнішню відмінність від попередньої заяви.

Правові наслідки відмови її від частки у спадщині, нотаріусом не роз`яснено, запис про це відсутній. Вона є особою похилого віку та після відмови від обов`язкової частки на спадщину продовжила проживати у квартирі, сплачуючи всі комунальні платежі у повному обсязі за рахунок власних коштів.

Стосовно договору дарування, то 05.04.2019 вона пояснила нотаріусу, що хоче передати «без грошей» свою частку квартири відповідачці ОСОБА_2 , яка пообіцяла їй доглядати її до смерті та надавати фізичну допомогу і матеріальне утримання, а вона буде зареєстрована та до смерті проживати у своїй квартирі. Різницю між договором дарування та договором довічного утримання нотаріус їй не пояснила, а вона внаслідок юридичної необізнаності та похилого віку не зрозуміла термін пожиттєвого утримання, адже домовлялась із ОСОБА_2 саме про це. Тому просила задовольнити вимоги.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договору дарування, заповіту та відмови від прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 ,будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 , а саме визнати недійсним договір дарування частки спірної квартири.

При цьому, позивач зазначає, що судом першої інстанції не було всебічно та повно з`ясовано фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно не оцінено докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та не досліджено матеріали справи у їх сукупності, що призвело до хибних висновків за результатом розгляду справи. Вказує, що поза увагою суду залишився той факт, що відповідач ОСОБА_2 не приймала від позивача ні ключів від спірної квартири, ні технічної документації, що фактично нерухоме майно за договором дарування відповідачу не передано. Вказує, що поза увагою суду залишився той факт, що позивач весь час, сприймаючи себе власником квартири несе тягар утримання майна, сплачує усі комунальні послуги та інші трати, пов`язані з утриманням майна. Зазначає, що судом не з`ясовувалось питання чи відповідало дійсній волі позивача укладення оспорюваного договору дарування від 05.04.2019 в контексті викладених позовних вимог. Не з`ясувувалось, чи вчинявся оспорюваний договір дарування під впливом обману з боку відповідачів, оскільки позивач неодноразово зазначала про попередню домовленість щодо укладення саме договору довічного утримання. Вказує, що для позивача оспорюваний договір дарування квартири не був направлений на реальне настання наслідків, визначених положеннями ст.717 ЦК України, а спрямований на укладення договору довічного утримання, про щобуло зазначено у позові.

21.03.2024 на адресу Дніпровського апеляційного суду від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіди Є М. надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за його відсутністю, проти позову ОСОБА_1 заперечує, оскільки позов ґрунтується на припущеннях та вигаданих обставинах, які не мають жодного підґрунтя.

25.03.2024 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи за її відсутності, свої позовні вимоги, викладені у позові та апеляційній скарзі підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляцйна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 виданого 25 березня 1994 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № С 7616 від 10.11.1993 (а.с. 67, 68 копії свідоцтва, довідки).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а.с. 87 зворот копія свідоцтва).

Згідно наданих до суду письмових доказів, за життя ОСОБА_4 30 листопада 2016 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М., відповідно до тексту якого ОСОБА_4 усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, володіючи українською мовою, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає ОСОБА_3 у власність. Цей заповіт записано зі слів заповідача о 10 го. 45 хв. та на його прохання виготовлено нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів о 10 год. 55 хв., підписано після прочитання заповідачем вголос та посвідчено за адресою: АДРЕСА_3 об 11 год. 05 хв. в двох примірниках, із яких один зберігається у приватного нотаріуса, а інший примірник видається заповідачу (а.с. 81 зворот копія заповіту).

Після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся ІНФОРМАЦІЯ_2 померлого ОСОБА_3 (а.с. 79 копія заяви).

13 листопада 2018 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є.М. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з частки трикімнатної квартири загальною площею 56,9 кв.м. та житловою площею 42,5 кв.м., розташованою на другому поверсі чотириповерхового житлового будинку, квартира під номером АДРЕСА_1 (а.с. 101 копія свідоцтва).

05 квітня 2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. було посвідчено договір дарування за реєстровим №445, відповідно до умов та тексту якого ОСОБА_1 , як дарувальник з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як обдаровувана з іншої сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу договору та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, без будь-якого примусу уклали договір про таке: дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваній належну їй частку трьохкімнатної квартири загальною площею усієї квартири 56,9 кв.м. житловою площею усієї квартири 42,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка розташована на другому поверсі чотирьохповерхового житлового будинку (а.с. 64 копія договору).

Пунктами 6, 7 договору сторони посвідчили у тому числі той факт, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди і відповідає їх справжнім намірам створити для себе юридичні наслідки. Сторони розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

У власноруч написаній заяві від 05.04.2019 на ім`я приватного нотаріуса Попаренко К.Д. просила посвідчити договір дарування на ім`я ОСОБА_2 , а не договір довічного утримання (а.с. 66 копія заяви).

Так, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 04 червня 2018 року ОСОБА_1 усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від обов`язкової частки за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Кульбідою Є.М. від 30 листопада 2016 року та відмовилась від спадщини за законом, яка залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_4 на користь її внука та внука померлого ОСОБА_3 (а.с. 83 копія заяви).

Нотаріусом їй роз`яснено що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликаною протягом строку, встановленого для її прийняття. У заяві міститься власноруч зроблений підпис ОСОБА_1 «Мной прочитано», написання чого російською мовою не може слугувати доказом нерозуміння нею змісту прочитаного (виходячи у тому числі й з місця народження позивачки на території України).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, виходив з відсутності підстав для його задоволення через недоведеність належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог у визнанні недійсним договору дарування частки спірної квартири відповідачу ОСОБА_2 і у цій частині переглядається.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначаючи про недійсність вчинених нею договорів дарування, позивач посилалася на відсутність у неї волевиявлення на безоплатне відчуження належного їй нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими вона обґрунтовувала позовні вимоги, зокрема, про те, що мала намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що вона просила визнати недійсним договору дарування з підстав наявності в неї дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 (провадження №61-37599св18) вказано, що «за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного договору дарування з підстав вчинення якого під впливом помилки. При цьому, суди попередніх інстанцій врахували, що договір дарування укладено між матір`ю та дочкою, ОСОБА_3 за життя не зверталася до правоохоронних органів щодо втрати права власності на спірну квартиру або до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним у тому числі у зв`язку з помилкою. Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки право власності ОСОБА_2 на квартиру за спірним договором дарування зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та, як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 проживала у спірному житлі. При цьому, проживання ОСОБА_3 після укладання договору у спірній квартирі повністю відповідало пункту 5 договору дарування. Сам по собі факт похилого віку ОСОБА_3 та наявності в неї захворювання не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки».

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19 (провадження № 61-3221св23) вказано, що «на відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19). Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правомірного висновку, що позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали намір укласти договір довічного утримання, як і не надано доказів, що останні досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання. Суди правомірно зазначили, що ОСОБА_1 не надала доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину перебувала у такому стані, що потребувала сторонньої допомоги, або була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували, що спірна квартира є її єдиним житлом, відхиляються колегією суддів, оскільки позивач зареєстрована у спірній квартирі та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні. Таким чином, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину позивач мала намір укласти саме договір дарування на користь ОСОБА_2 , а не будь-який інший правочин, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення таких правочинів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (пункти 10 договору дарування земельної ділянки, пункт 18 договору дарування житлового будинку). Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Крім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».

Позивач при зверненні до суду з позовом посилалася на те, що вона є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, спірне домоволодіння є її єдиним житлом, вона потребує матеріальну, моральну допомогу і стороннього догляду, а тому на момент укладання договору дарування помилилась щодо обставин, які мають значення, а саме прав, обов`язків сторін та наслідків після його укладення, не розуміла суті такого правочину та сприймала його як договір довічного утримання, однак ці доводи спростовуються власноруч написаною нею ж заявою нотаріусу про укладення саме договору дарування, а не договору довічного утримання.

Позивач стверджує, що при укладенні оскаржуваного договору у неї з відповідачем ОСОБА_2 була попередня домовленість про те, що остання буде її доглядати, а тому, маючи намір укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договір дарування належної їй частки квартири; на момент укладення договору дарування вона була особою похилого віку і з моменту укладення договору постійно проживає у подарованій частці квартири.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 серпня 2023 року у справі №138/246/22 (провадження №61-2338св23) зазначив, що «апеляційний суд не врахував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. Апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції не встановив обставин, які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування; апеляційний суд не звернув увагу на те, що пояснення позивача у суді першої та апеляційної інстанцій про те, що її волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від невістки, не є доказом наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваних договорів; суд першої інстанції встановив, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними в порядку статті 229 ЦК України».

04 березня 2024 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Умріхіної К.А. надійшло повідомлення про те, що перед посвідченням договору с ОСОБА_1 була проведена співбесіда, в ході якої їй були роз`яснені юридичні наслідки після укладення договору дарування, а саме про те, що вона лишиться власності на квартиру без будь-яких умов та було запропоновано та роз`яснено юридичні наслідки, після укладення договору довічного утримання, але ОСОБА_1 наполягала на укладенні договору дарування, після чого їй було запропоновано написати письмово, який договір вона хоче укласти. Вказує, що в апеляційній скарзі викладені неправдиві факти, зазначає, що заяву ОСОБА_1 писала власноруч у приймальні, нотаріус там не була присутня. Зазначає, що яка була домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй невідомо, але ОСОБА_1 все розуміла і читала, і чітко сказала, що хоче укласти договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. (а.с.50, т.2).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування квартири вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, а відтак висновок суду місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним є правильним.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивачаОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді