ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/1064/22 Номер провадження 22-ц/814/1284/24Головуючий у 1-й інстанції Ткачук Ю.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Турченко Сергієм Петровичем,

на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 23 жовтня 2023 року, постановлене суддею Ткачук Ю.А. (повний текст складено 27 жовтня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

22.02.2022 ОСОБА_1 звернувся в Червонозаводський районний суд м.Харкова із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 24.12.2021 помилково перерахував із належного йому карткового рахунку № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок № НОМЕР_2 у Харківському ГРУ АТ КБ «ПриватБанк», що належить ФО-П ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 27 000,00 грн. із призначенням платежу «оплата за товар». Жодних цивільних договорів на придбання товарів між сторонами не укладалося, інших цивільних правовідносин, як підстав для перерахування коштів, між ними не існувало.

19.01.2022 позивач надіслав ФО-П ОСОБА_2 вимогу про невідкладне, але не пізніше семи днів із дня її отримання, повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 27 000,00 грн. Отримавши таку вимогу 21.01.2022, відповідачка залишила її без реагування, а тому з метою захисту порушеного права позивач просить стягнути із ФО-П ОСОБА_2 на його користь 27 000,00 грн. безпідставно набутих коштів, а також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. та за надання правової допомоги в сумі 2 000,00 грн.

Розпорядженням Голови Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м.Харкова на Ленінський районний суд м.Полтави.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 23.10.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФО-П ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження, що набуття відповідачем грошових коштів, перерахованих іншою особою з його банківського рахунку, є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування.

Позивач із рішенням районного суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Як на порушення норм процесуального закону при постановленні оскаржуваного рішення указує на порушення судом принципу розумності строку розгляду малозначної справи та рівності сторін, а також принципу рівності учасників справи та змагальності сторін. Оскільки відзив на позовну заяву з додатками на нього, безпідставно був врахований судом при постановленні оскарженого рішення, замість того, щоб в порядку ч.4 ст.183 ЦПК України бути повернутим особі, яка його подала.

Вважає рішення районного суду таким, що ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам статей 76-81, 83, 89, 95, 100-101, 263-265 ЦПК України, цитованих позивачем у доводах апеляційної скарги. Із підстав викладеного, посилаючись на положення ч.6 ст.95 ЦПК України витребувати у відповідача та здійснити огляд оригіналів доказів в судовому засіданні, а саме, зазначених в рішенні додатків «Instagram» та«WeChat» на пристрої відповідача.

Зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено правову природу правовідносин між сторонами, вид договору та дотримання порядку його укладення і належної форми. Тоді як відповідачка не надала доказів на підтвердження укладення електронного правочину у встановленому законом порядку саме з позивачем, а не третьою особою, а отже не довела наявність правової підстави для отримання коштів, перерахованих позивачем.

Наполягає на тому, що позивач не надавав жодним третім особам доступ до розпорядження своїм банківським рахунком, а самостійно, внаслідок помилки, здійснив оплату на рахунок відповідача без жодних правових підстав. Доказів на підтвердження передачі позивачу чи третій особі товару відповідачка також не надала.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

05.02.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Козирєва А.В., за змістом якої просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що для перерахування грошових коштів з карткового рахунку позивача на розрахунковий рахунок відповідачки ФО-П ОСОБА_2 необхідно було пройти авторизацію у мобільному додатку Приват-24, внести суму, отримувача, код отримувача та понад 27 цифрових номерів зазначеного рахунку, що свідчить про необґрунтованість посилань позивача щодо помилковості такого платежу.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції в якості доказів було витребувано інформацію з АТ КБ «ПриватБанк», згідно до листа якого вх. №2507 від 24.01.2023 зазначено, що звернень щодо блокування рахунків, повернення та/або помилковості платежу у сумі 27 000,00 грн. на розрахунковий рахунок ФО-П ОСОБА_2 з боку позивача ОСОБА_1 здійснено не було. Тобто позивач навіть не намагався заблокувати здійснений ним платіж що вочевидь свідчить про добровільність таких дій та їх цілеспрямований характер.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із довідкою за реквізитами для поповнення у відділенні АТ КБ ПриватБанк, необхідно повідомити операціоністу номер свого рахунку для поповнення: НОМЕР_3 , одержувач ОСОБА_1 , рахунок НОМЕР_4 , ІВАN НОМЕР_5 ./а.с.5 т.1/

24.12.2021 (00.25.42) ОСОБА_1 (відправник), картка/рахунок відправника НОМЕР_6 , вчинив платіж на суму 27 000,00 грн. одержувачем за яким є ОСОБА_2 , ФО-П, картка/рахунок: № НОМЕР_2 , призначення: оплата за товар, що підтверджується квитанцією ПриватБанк 0.0..1/а.с.4 т.1/.

19.01.2022 ОСОБА_1 надіслав ФО-П ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів (безпідставно набутого майна), за змістом якої просить невідкладно, але не пізніше ніж протягом семи днів з дня отримання даної вимоги, повернути йому безпідставно набуті кошти в сумі 27 000,00 грн./а.с.6-9/

Як убачається із доданих до відзиву відповідача роздруківок листування у застосунках «Instagram» та «WeChat», 08.12.2021 на особисту сторінку ФО-П ОСОБА_2 звернулась користувачка з іменем « ОСОБА_3 », яку цікавила робота з ОСОБА_4 , а саме курс вартістю 1000$, його умови та процес навчання. ФО-П ОСОБА_2 повідомила, що надає контакти постачальників, фабрик, власників магазинів, контакти доставок тощо та протягом першого місяця перебуває на зв`язку з клієнтом та допомагає з першими замовленнями. 23.12.2021 «Софія» запитала реквізити для оплати такого курсу та його суму, на що ФО-П ОСОБА_2 надано зазначені реквізити, суму та повідомлено, що у призначенні платежу можна вказати «оплата за товар». Після чого «Софія» надіслала зображення квитанції №0.0..1 від 24.12.2021 про перерахування суми 27 000,00 грн., у якій відправником зазначено - ОСОБА_1 , а одержувачем - ФО-П ОСОБА_2 , призначення платежу «оплата за товар». 24.12.2021 «Софія» надала на прохання ФО-П ОСОБА_2 свій ідентифікатор у застосунку «WeChat», де її ім`я зазначено як « ОСОБА_5 », після чого 26.12.2021 ФО-П ОСОБА_2 надіслала контактні дані постачальників та як убачається із подальшого листування, проводила навчання відповідно до попередньої домовленості./а.с.50-102 т.1/

Згідно інформації ПриватБанк, наданої на виконання ухвали Ленінського районного суду м.Полтави від 24.10.22, від ОСОБА_1 не знайдено звернень щодо блокування рахунків, повернення та/або помилковості платежу у сумі 27 000,00 грн. на розрахунковий рахунок одержувача ОСОБА_2 НОМЕР_7 (квитанція 0.0..1.1 код квитанції 9254-9014-6310-3057./а.с.180 т.1/

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що між ФО-П ОСОБА_2 та користувачем з іменем « ОСОБА_3 » у застосунку «Instagram» та з ім`ям « ОСОБА_5 » у застосунку « ОСОБА_6 », яка перерахувала грошові кошти з рахунку позивача в якості оплати за надані послуги, існували договірні відносини.

Позивачем не надано доказів на те, що набуття відповідачем грошових коштів перерахованих іншою особою з його банківського рахунку є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування, а тому відсутніми є підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі №539/3403/17.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом позиції Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Із огляду на фактичні обставини справи та наявні докази, застосовуючи «баланс вірогідностей», колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач самостійно, внаслідок помилки, здійснив оплату на рахунок відповідача без жодних правових підстав.

Такі твердження позивача не ґрунтуються на доказах, тоді як у спірних правовідносинах правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано, а судом першої інстанції правильно установлено, що між ФО-П ОСОБА_2 та користувачем з іменем « ОСОБА_3 » у застосунку « ОСОБА_7 » та з ім`ям « ОСОБА_5 » у застосунку « ОСОБА_6 », яка перерахувала грошові кошти з рахунку позивача в якості оплати за надані послуги, існували договірні відносини.

При цьому листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/2505/17). Тоді як допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (п.84 постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №923/1379/20).

Наполягаючи на тому, що платіж вчинений ним, позивачем, а не третіми особами на виконання договірних зобов`язань перед відповідачем, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного. При цьому саме поведінка позивача, з банківського рахунку якого о 00.25.42 год. 24.12.2021 вчинено платіж на суму 27 000,00 грн., є суперечливою, оскільки останній не намагався заблокувати здійснений ним платіж у ПриватБанк та не зміг пояснити суду, яким чином дублікат квитанції був надісланий відповідачці від користувача « ОСОБА_3 » на підтвердження оплати послуги.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення судом норм процесуального закону при постановленні оскаржуваного рішення, в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, оскільки у справі наявні відомості про направлення позивачу цінним листом з описом відзиву на позовну заяву/а.с.110 т.1/, що виключає підстави застосування ч.4 ст.183 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необхідності витребування у відповідача та здійснення огляд оригіналів доказів в судовому засіданні, а саме, зазначених в рішенні додатків «Instagram» та«WeChat» на пристрої відповідача, колегія суддів відхиляє, як такі, що суперечать вимогам статті 367 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує висновок Верховного Суду, сформований у справі №499/895/19 від 12.10.2023, за змістом якої інститут апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Із огляду на викладене, враховуючи, що позивач не був обмежений у праві заявляти в суді першої інстанції клопотання про витребування доказів або ж подачі заперечень на відзив, диспозитивно розпорядившись належними йому правами, не вбачав підстав для їх реалізації, саме позивач у розумінні частини 4 статті 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм процесуального закону та згідно частини 3 статті 376 ЦПК України не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Турченко Сергієм Петровичем, - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 23 жовтня 2023 рок - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Постанова складена 05.03.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак