_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/338/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі :

головуючого - судді Коваленко О.Б.,

за участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду за позовом до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнати нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності, визнати право власності на це майно.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову, вказує на те, що у період із червня 2008 року по 19.03.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. У листопаді 2008 року сторони обвінчались. Від спільного проживання у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з червня 2008 року по березень 2013 року сторони проживали у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В період проживання ОСОБА_1 за свої кошти, які одержав із заробітної плати, пенсії та заощаджень, придбав житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де вони вони почали проживати у березні 2013 року, а також два машиномісця №№ 57, АДРЕСА_3 . Це майно позивач оформив на відповідачку, тоді ще ОСОБА_3 .

В позові ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачка не працювала, не мала своїх власних коштів на придбання спірного майна, спірне майно було придбано суто за його кошти, згодом в квартирі ним було зроблено ремонт, на підтвердження трудової діяльності надає довідки ТОВ Тірас.

Позивач посилається, що з початку спільного проживання сторони відносились один до одного як чоловік та дружина, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, виникли взаємні права та обов`язки подружжя. Сторони були пов`язані спільним побутом, вели спільний бюджет, спільно планували витрати на потреби сім`ї, спільно піклувалися про дітей.

У 2014 році у подружжя народилась донька ОСОБА_6 , всі вони проживали разом у квартирі АДРЕСА_4 .

Однак з початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України у березні 2022 року відповідачка разом з дітьми змушена була виїхати за кордон для уникнення небезпеки для їх життя та здоров`я. Відносини між подружжям почали погіршуватись, за позовом ОСОБА_2 шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.04.2023 № 947/940/23.

Позивач зазначає, що в даний час проживає разом зі своїми неповнолітніми синами в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , місце реєстрації проживання сторін та їх трьох дітей за цією ж адресою. Донька з матір`ю фактично на даний час проживають в Румунії.

У зв`язку з цим позивач просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким:

- встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу з червня 2008 року до 18 березня 2013 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 107,6 кв.м, житловою площею 37,2 кв.м; машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 32,5 кв.м; машиномісце № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 19,5 кв.м спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 );

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 часток квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 107,6 кв.м, житловою площею 37,2 кв.м;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 32,5 кв.м;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 19,5 кв.м.

Представником відповідачки до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову представник відповідачки вказує на те, що ОСОБА_2 не згодна з доводами позивача, оскільки до реєстрації шлюбу сторони у справі мали відносини, як чоловік і жінка, але однією сім`єю не проживали, не вели спільний бюджет, побут, не придбавали майно в інтересах сім`ї за спільні кошти, між ними не було усталених відносин, що притаманні подружжю, не мали одне до одного взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, вона фактично проживала до березня 2013 року у будинку своїх батьків за адресою АДРЕСА_6 , а спірна квартира та машиномісця були придбані за кошти її батьків, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати дане майно спільною сумісною власністю. Окрім свідоцтв про народження спільних дітей, фотокарток та пояснень свідків, позивачем не було додано інших доказів, які б підтверджували, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був спільний бюджет, спільні витрати на придбання майна в інтересах сім`ї, сторони вели спільне господарство, тоді як наявність у сторін спільних дітей та церковний шлюб не є безумовними підставами для підтверджування факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Оскільки ОСОБА_1 не було доведено факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, тому за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірну квартиру та машиномісця) таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 05.06.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.

Під час судового розгляду представник позивача адвокат Селезньова Т.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив. Просила суд ухвалити рішення, яким задовольнити позов.

Представник відповідача адвокат Кучерява Т.Ю. в останнє судове засідання не з`явилась, через систему Електронний суд надала додаткові пояснення тези до судових дебатів, в судових засіданнях по розгляд спору по суті вимог проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, інших заявах по суті. Окрім того, надала пояснення, відповідні докази, що у вересні 2008 року ОСОБА_1 придбав нерухомість у Болгарії (м. Поморіє) вартістю 46500 євро, придбання оформив на себе, що виключає можливість придбання ним спірного майна за власні кошти, про походження яких йдеться у позові. Крім цього, відповідачка зазначила, що позивач є власником 1/2 частки квартири, яка розташована в АДРЕСА_7 .

З огляду на вищевикладене просила суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що він знайомий з позивачем з кінця 1990-х років, з 2005 по 2022 роки працював заступником директора ТОВ Тірас, директором був ОСОБА_1 . З відповідачкою знайомий з 2007 року, допомагав перевозити спільні речі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру по АДРЕСА_8 , восени 2008 року вони відсвяткували весілля, присутній не був. Свідок ОСОБА_8 надав пояснення яким чином в ТОВ Тірас відбувалось укладення договорів купівлі-продажу квартир, іншого нерухомого майна з інвесторами, підписані договори купівлі-продажу передавались до агентства нерухомості, де відбувалось подальше оформлення та підписання договорів зі сторони покупців. Таким же чином і ОСОБА_3 уклала договори купівлі-продіжу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що з 2005 року працює головним бухгалтером ТОВ Тірас. Знає ОСОБА_10 з 2007 року, вона разом з директором ТОВ Тірас ОСОБА_1 брала участь у передвиборчій кампанії. Знає, що разом вони почали проживати з літа 2008 року по вул. Люстдорфська дорога, восени було вінчання, до цього бувала у них квартирі може 1-2 рази, бачила їх разом на ринку, знає про народження їх спільних дітей. Свідок надала пояснення, що за спірну квартиру гроші вносив в касу ОСОБА_1 , документів, які б підтверджували його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_3 , не вимагала, такі випадки внесення коштів від імені покупців нерухомості третіми особами були непоодинокими, потім ці кошти вона вносила на розрахунковий рахунок товариства.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що знає ОСОБА_1 з 2005 року, з ОСОБА_12 останній познайомив свідка у 2006 році, коли вона була студенткою, він допомагав їй у навчанні. Свідок надав свідчення, що ОСОБА_13 з ОСОБА_12 з 2007 року почали працювати разом і вона в цьому ж році переїхала до нього жити в квартиру по АДРЕСА_8 , до цього ОСОБА_12 приїздила на навчання до Одеси з м. Білгород-Дністровський, де живуть її батьки. Свідок бачив їх разом на святкуванні, один раз вони приїздили разом до нього в гості.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що знає ОСОБА_1 більше 40 років, у 2007 році на виборах він познайомився з ОСОБА_12 , з серпня 2008 року вони почали проживати разом в квартирі ОСОБА_13 . До цього ОСОБА_15 проживав однією сім`єю зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_16 десь до 2007 року, з якою офіційно розлучився ще раніше, рік точно не пам`ятає. Через те, що ОСОБА_1 зійшовся з молодою дівчиною дружні відносини у них майже припинились через різні погляди. Свідок пояснив, що ОСОБА_1 не припиняв допомагати своїм двом дітям від шлюбу з ОСОБА_16 , що він відсудив частину житла по АДРЕСА_8 в порядку поділу майна з колишньою дружиною. Надав пояснення, що бачив ОСОБА_12 та ОСОБА_13 разом, вони їздили на відпочинок в Болгарію у 2010 році.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, не оспорюється сторонами, що з 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) мали відносини як чоловік і жінка. У 2009 та 2011 роках у них народились спільні діти ОСОБА_13 , ОСОБА_17 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 від 28.01.2009 року, свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 16.02.2011).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 стала власницею нерухомого майна на підставі договору від 30.09.2008 № 213/ЦП інвестування будівництва шляхом купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, а саме квартири АДРЕСА_4 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_5 від 18.12.2012, виданого виконкомом Одеської міської ради, право власності зареєстровано в реєстрі нерухомого майна 25.12.2012 за № 38821404.

З доказів, які надав позивач, суд встановив, що ОСОБА_2 набула права власності на машиномісця №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 на підставі договорів від 19.01.2009 № 57п/ЦП, 92п/ЦП інвестування будівництва шляхом купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, право власності на машиномісця було зареєстровано в державному реєстрі речових прав за ОСОБА_2 31.07.2013.

Суд зазначає, що обґрунтовуючи даний позов ОСОБА_1 вказував на те, що у вказаний період він та ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, між ними існували відносини, що притаманні подружжю, виникли взаємні права та обов`язки, були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом. Належних та допустимих доказів спільного проживання за адресою АДРЕСА_1 , позивач не надав, правових підстав для проживання не зазначив.

В той же час, стороною відповідачки заперечувався факт спільного проживання сторін як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, із виникненням взаємних прав та обов`язків, веденням спільного господарства та спільного бюджету. Судом встановлено на підставі будинкової книги та довідки КП ЖЕО № 1 від 11.09.2023 № 99, що відповідачка була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_6 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання спірного майна спільним та його поділу, позивач зазначив про те, що дане майно було придбано за його особисті кошти від трудової діяльності та отриманої пенсії.

Суд зазначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

З приписами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що ст. 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні ст. 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Таким чином, суд зазначає, що визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Аналогічні по суті висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18, постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 04.12.2023 року за результатами розгляду справи № 543/563/22, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Вказаний висновок сформовано також у постанові КЦС/ВС від 08.12.2021 року, яку вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Верховним Судом у постанові від 17.01.2024 у справі № 759/14906/18 виснувано Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Суд зазначає, що в підтвердження факту спільного проживання як чоловіка та дружини позивачем було додано до матеріалів відповіді на відзив копії обмінних карт № 78, № 369/136, а також копії титульних сторінок медичних карток дітей, де зазначено Л.дор.125/4,89 однак суд критично сприймає ці докази, оскільки згідно цих доказів неможливо встановити чи проживали сторони однією сім`єю протягом червня 2008 року по березень 2013 року, чи вели спільне господарство, оплачували комунальні платежі та інші необхідні витрати по обслуговуванню квартири, чи були у них усталені відносини, притаманні подружжю.

Також суд зазначає, що стороною позивача не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували обставини, викладені у позовній заяві, а саме спільного проживання сторін повноцінною сім`єю у період з червня 2008 року по 18 березня 2013 року, пов`язаності спільним побутом, спільними покупками речей, взаємності прав та обов`язків одне до одного.

А тому, суд зазначає, що вказані медичні документи, пояснення свідків, фотокартки не є належним доказом, підтверджуючим факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка і дружини та наявності усталених відносин, притаманних подружжю на час придбання спірного майна у власність.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказував на те, що спірне майно було придбане ним за його особисті кошти, що свідчить про те, що сторони мали спільний бюджет, який було витрачено на придбання спільного майна та ведення спільного господарства.

Однак, суд констатує, що позивачем не було надано суду жодного доказу в підтвердження тієї обставини, що спірне майно, яке є власністю відповідачки, було придбане за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Матеріали справи містять докази отримання позивачем доходів в період часу з 01.07.2006 по 30.03.2009, а також довідку про отримані пенсійні виплати ОСОБА_1 за період липень 2007-березень 2023. Посилаючись на придбання за власні кошти спірного майна, позивач стверджує, що саме за рахунок цих коштів та власних заощаджень ним було придбано нерухоме майно, яке оформлено на відповідачку.

Однак, в той же час поза увагою суду не може бути залишено того факту, що позивач у вересні 2008 року став власником коштовної нерухомості у Богарії, придбавши апартаменти за ціною 46500 євро, в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2008 року, надана стороною відповідачки. За курсом євро у вересні 2008 року (100 Є = 782 грн.) вартість придбаної позивачем нерухомості в Болгарії становила 362 700 грн. Водночас, виходячи з інформації ГУ ДПС в Одеській області за період з 2006 по 2009 рр. сукупний розмір доходів позивача становив 232435,75 грн., що не співвідноситься з вартістю оспорюваного ним майна.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем не було доведено належними доказами факт оплати ним особистими коштами квартири та машиномісць у 2008-2009 роках.

Таким чином, суд констатує, що стороною позивача не було додано жодного доказу в підтвердження факту наявності за час спільного проживання у сторін спільного бюджету, спільних витрат в інтересах сім`ї та придбання майна за спільні кошти.

Під час розгляду даної справи дійсно знайшло своє підтвердження той факт, що сторони мали близькі відносини, за результатом чого у них народились спільні діти і в подальшому вони зареєстрували шлюб, у шлюбі була народжена ще одна дитина.

Однак, суд зазначає, що тільки доведення одного факту спільного проживання само по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Показання свідків про проживання сторін однією сім`єю та наявні у матеріалах справи копії фотографій, не є достатніми доказами про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно приписів ч.1ст.80 та ч.6 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з відповідачкою саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, а також придбання майна в інтересах сім`ї за спільні кошти, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю спірного майна та визнання права власності за позивачем на це майно, оскільки позивачем не було доведено, що між ним та ОСОБА_2 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписи ст. 41 Конституції України є узгодженими із приписами ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно абз. 11 п. 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 22.06.2022 року у справі № 6-р(ІІ)/2022) конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скерована насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд.

Таким чином, суд зазначає, що право власності особи захищається Конституцією України та відповідно судом, і без доведення належним чином того факту, що особа набула право власності з порушенням визначеного законом способу, така особа не може бути позбавлена свого права.

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що відповідачка правомірно набула у власність спірне майно. Докази протилежного стороною позивача суду надано не було.

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про недоведеність доведеність позивачкою викладених в позові обставин її порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з червня 2008 року по 18 березня 2013 року, визнання нерухомого майна квартири АДРЕСА_4 , машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_5 , машиномісця № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_5 об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнанні права власності на частку машиномісця № 57 за адресою: АДРЕСА_5 , частку машиномісця № 92 за адресою: АДРЕСА_5 , 2/3 частки квартири АДРЕСА_4 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Суддя Коваленко О. Б.