КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/342/22 Головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження № 22-ц/824/1299/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Дочірнє підприємство «Дніпровський круг», про визнання нерухомого майна предметом іпотеки,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» (далі - ТОВ «Українська боргова компанія») звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило визнати за ним право іпотеки на нежитлове приміщення № 31, загальною площею 56,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що було передано в іпотеку на підставі іпотечного договору від 21 листопада 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. та внесений в реєстр за № 1978, належне ОСОБА_1 на праві власності відповідно до договору майнових прав на нежитлове приміщення, серія та номер: 23-1/01/09-Б-О, виданий 23 січня 2009 року, видавник: ДП «Дніпровський круг».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

13 квітня 2023 року до суду першої інстанції від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про залишення позовної заяви без руху у зв`язку з не зазначенням позивачем ціни позову та несплатою судового збору за пред`явлення позову майнового характеру.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, а саме для визначення ціни позову і сплати судового збору, виходячи із ставки судового збору - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

05 липня 2023 року на виконання вимог зазначеної ухвали на адресу районного суду надійшла заява представника позивача - адвоката Воронкова О.М., в якій він зазначав, що пред`явлена ТОВ «Українська боргова компанія» позовна вимога є вимогою немайнового характеру, яка не підлягає грошовій оцінці, а суд вже відкрив провадження у справі та перейшов до розгляду справи по суті, отже не мав права залишати позовну заяву без руху. З врахуванням наведеного представник не вбачав підстав для виконання ухвали суду від 01 червня 2023 року.

10 липня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду на підставі частини тринадцятої статті 187 ЦПК України, оскільки позивач у встановлений судом строк не усунув визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки позовної заяви.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2023 року позовну заяву ТОВ «Українська боргова компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ДП «Дніпровський круг», про визнання нерухомого майна предметом іпотеки залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Воронкова О.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позовна вимога про визнання права іпотеки на нерухоме майно на умовах нотаріально посвідченого договору іпотеки є вимогою немайнового характеру, яка не підлягає грошовій оцінці.

Вказана вимога не стосується права власності, майновий актив з володіння відповідача не вибуває, позивач просить лише визнати право іпотеки.

Вважає, що суд не мав права залишати позовну заяву без руху після відкриття провадження у справі та закриття підготовчого засідання.

Таким чином, на переконання позивача, ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду з підстав не проведення ним доплати суми судового збору, розрахованої як за подання позовної вимоги майнового характеру, постановлена з помилковим визначенням необхідності сплати судового збору, а відтак підстав для залишення позову без руху й в подальшому - без розгляду не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права і не допустив порушення процесуальних норм при вирішенні питання про залишення позовної заяви без руху та без розгляду у зв`язку з несплатою судового збору у встановленому законом порядку і розмірі.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказує, що у позовній заяві ТОВ «Українська боргова компанія» чітко зазначає про те, що вважає належне відповідачу на праві власності приміщення спірним і своїм позовом захищає свої майнові права, а об`єктом права власності є його «легітимні очікування» та «майнові права». Позивач чітко вказує, що має намір отримати право вимоги на об`єкт нерухомого майна, який належить відповідачу на праві власності, на його думку, незаконно.

У той же час, позивачем за подання позовної заяви до суду було сплачено 2 270 грн судового збору, як за вимогу немайнового характеру, хоча позовна вимога звучить як «визнати право іпотеки на нежитлове приміщення».

Зміст заявленої вимоги ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача та третьої особи. Позовні вимоги мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок за їх подання повинен визначатися як за вимогу майнового характеру.

Позивач вказує, що в іпотеку було передано майнові права, але на даний час спір стосується приміщення, яке побудоване і право власності на яке зареєстровано за відповідачем, в той час як позивач вказує, що це приміщення є спірним, відповідач придбав його незаконно, а ТОВ «Українська боргова компанія» планує звернути стягнення на це приміщення.

Визнавши за рішенням суду право іпотеки па спірне приміщення, ТОВ «Українська боргова компанія» матиме можливість звернути стягнення на предмет іпотеки і без подання до суду відповідного позову, а отже і право на отримання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки позивач набуває після набрання рішенням суду про задоволення позову про визнання права іпотеки законної сили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Берченко Н.Б. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник ТОВ «Українська боргова компанія» - Позднякова В.І. надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторони позивача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у встановлений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху строк не були усунуті недоліки позовної заяви, а саме не зазначено ціну позову та не надано доказів на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позову майнового характеру.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України. Відповідно до частини першої вказаної статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Пунктами 2, 9 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, а у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача. Ціна позову визначається лише щодо майнових вимог, тобто тих вимог, які мають грошову оцінку.

Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Як передбачено підпунктом 1.1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI, за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин одинадцятої-тринадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Отже, нормами цивільного процесуального законодавства України допускається залишення судом позовної заяви без руху після відкриття провадження у справі, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, підстави для залишення позову без розгляду встановлені статтею 257 ЦПК України. Так, пунктом 8 частини першої статті 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/5120/20 щодо можливості застосування норм процесуального права (частин одинадцятої, тринадцятої статті 176 і пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України) на стадії підготовчого провадження або на стадії розгляду справи по суті, зробив такі висновки.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Зазначені процесуальні норми не містять жодних застережень щодо допустимості залишення позову без розгляду виключно до закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у разі, якщо позивач не усунув недоліків оформлення позовної заяви, які полягають у несплаті або недоплаті судового збору.

Враховуючи наведене, посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не мав права залишати позовну заяву без руху після відкриття провадження у справі та закриття підготовчого засідання не ґрунтуються на нормах процесуального права.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1-3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

До позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Такі правові висновки викладені також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21.

У постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17 (провадження № 12-76гс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

У постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила:

«83. З метою захисту законних прав та інтересів учасників цивільного обороту, насамперед інтересів кредитора, глава 49 Цивільного кодексу України регламентує забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, шляхом застави майна.

84. Вказаний інститут цивільного права спрямований, зокрема, на покращення гарантування майнових інтересів сторін договору.

85. Звідси іпотека як окремий вид застави гарантує саме майнові інтереси боржника та кредитора за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

86. Тобто вимога про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна пов`язана з майновим інтересом, що свідчить про її майновий характер.

87. Отже, позов про визнання права іпотекодержателя необхідно розглядати саме як вимогу майнового характеру, оскільки, визнавши за собою таке право, іпотекодержатель набуває легітимного очікування успішної реалізації своєї можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.»

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Залишаючи позовну заяву ТОВ «Українська боргова компанія»без руху, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов про визнання нерухомого майна предметом іпотеки має майновий характер, отже має ціну і позивач зобов`язаний сплатити судовий збір виходячи із ціни позову.

Оскільки позивач не виконав вимогу суду, викладену в ухвалі від 01 червня 2023 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не зазначив ціну позову та не надав доказів на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позову майнового характеру, суд першої інстанції на підставі частини тринадцятої статті 187, пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України правомірно залишив позовну заяву ТОВ «Українська боргова компанія» без розгляду.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2023 рокупро залишення позовної заяви без розгляду у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній