провадження № 22-ц/824/4390/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив скасувати наказ № 788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 - начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київський області»; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області»; зобов`язати ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» працевлаштувати (перевести) позивача до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» на рівнозначну посаду; стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 жовтня 2022 року по час поновлення на роботі; стягнути моральні збитки в сумі 25 000 грн., які ОСОБА_1 було спричинено діями в частині незаконного звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 жовтня 2010 року позивач обіймав посаду начальника ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». 08 червня 2022 року наказом МВС України було припинено ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» шляхом приєднання до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву». ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» є правонаступником ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області». Власне звільнення позивач вважає незаконним, оскільки роботодавцем не було взято до уваги, що 11 квітня 2022 року він підписав контракт добровольця територіальної оборони, тому на нього поширюються відповідні гарантії, визначені діючим законодавством. Крім того, роботодавець не взяв до уваги, що 17 серпня 2022 року позивачу була встановлена друга група інвалідності. Як зазначає позивач, йому було запропоновано інші посади та він неодноразово погоджувався на їх зайняття, про що писав відповідні заяви. Але в порушення діючого законодавства його було звільнено. Позивач вказує, що він має переважне право на залишення на роботі у відповідності до п. 9 ч. 2 ст.43 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду дійсним обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у відповідача була можливість поновити його на роботі в період з моменту отримання заяви від 06 жовтня 2022 року до 20 жовтня 2022 року (дата призначення іншої особи на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області») за списком вакантних посад від 03 жовтня 2022 року. Після вказаних обставин позивачу було повторно надіслано для ознайомлення список вакантних посад по закладах охорони здоров`я МВС України станом на 21 жовтня 2022 року. 25 жовтня 2022 року позивач знову ж таки подав заяву на ім`я Міністра МВС України про призначення його на посаду директора пансіонату МРЦ МВС України «Хутір Вільний», яка надійшла 31 жовтня 2022 року. Вказану заяву було розглянуто, відмовлено у прийнятті на роботу та запропоновано позивачу звернутись до начальника цього центру з питанням працевлаштування до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Хутір Вільний». 25 жовтня 2022 року згідно наказу МВС № 778 о/с в порушення вимог закону, позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні роботодавцем не було взято до уваги, що 11 квітня 2022 року позивач підписав контракт добровольця територіальної оборони, тому на нього поширюються відповідні гарантії, визначені діючим законодавством. Також, роботодавець не взяв до уваги, що 17 серпня 2022 року позивачу була встановлена друга група інвалідності, про що було відомо керівництву. Беручи до уваги, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника чи уповноважений ним орган, саме відповідач 2, як правонаступник прав та обов`язків, зобов`язаний був довести в суді першої інстанції неможливість переведення працівника за його згодою, на іншу роботу, а також обставини відсутності наявної роботи в Державній установі. Однак, в суді першої інстанції будь-які докази з даного приводу надані не були.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач МВС України вказує про те, що позивач не повідомив роботодавця про укладення контракту з добровольчим формуванням м. Києва «Мрія» та не надав копії контракту, відповідно МВС не будучи обізнаним про дані обставини, не могло їх врахувати під час процедури звільнення. Також, позивач у період з квітня по жовтень 2022 (період з дати укладання контракту по час звільнення з роботи) продовжував виходити на роботу та виконувати функціональні обов`язки, таким чином роботодавець не міг знати про наявність у позивача громадських обов`язків за контрактом. Крім цього, позивач не повідомив роботодавця про встановлення йому II групи інвалідності, відповідно МВС не могло врахувати під час звільнення даний факт. При цьому, звільнення позивача відбулось не через виконання ним державних або громадських обов`язків, передбачених контрактом добровольця, а у зв`язку із здійсненням МВС України власних дискреційних повноважень, а саме, прийняття, як суб`єктом владних повноважень рішення про оптимізацію структур, що належать до МВС, зокрема, припинення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київський області» шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву». Таким чином, МВС України не порушувало прав позивача, а обґрунтовано реалізовувало дискреційні повноваження в межах та в спосіб встановлений Конституцією та Законами України. Враховуючи зазначене, апеляційна скарга позивача є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» вказує про те, що ТМО ніколи не вступало з апелянтом в трудові правовідносини, не мало ніякого правового зв`язку з ОСОБА_1 , відтак, твердження апелянта про наявність будь яких зобов`язань у ТМО по відношенню до нього (працевлаштування, переведення) не витримує поверхневої критики та спростовується матеріалами справи та доводами самого ж ОСОБА_1 , який неодноразово намагався працевлаштуватися на інші посади саме через МВС України, а не ТМО. Крім того, відповідач вказує, що наказом МВС України від 12 жовтня 2023 року № 832 Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» перейменовано в Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву та Київській області» і внесено відповідні зміни до Положення про ТМО. Державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу проведено 23 жовтня 2023 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі наказу МВС України від 01 жовтня 2018 року №1175 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №351 від 08 червня 2022 року припинено Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» як юридичну особу шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву».

В пункті 3 наказу зазначено, що Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву є правонаступником Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Наказом МВС України № 503 від 18 серпня 2022 року «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС», Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» ліквідується (скорочуються всі посади).

18 липня 2023 року до Єдиного державного реєстру було внесено запис про припинення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, судом не встановлено порушень положень КЗпП України при звільненні позивача, Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» на даний час припинено, про що внесено інформацію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до контракту № 33/1-2076 від 01 жовтня 2018 року та наказу МВС України № 1175ос від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника ДУ Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області строком до 01 жовтня 2021 року (а.с. 10, 143). По закінченню строку контракту позивач продовжив працювати на вказаній посаді.

У відповідності до вимог ч. 1 п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Оскільки МВС України не ставило питання про звільнення позивача у зв`язку з закінченням строку контракту, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, продовжуючи виконувати свої трудові обов`язки після закінчення строку контракту, працював на умовах безстрокового трудового договору.

У зв`язку з прийняттям наказу МВС № 503 від 18 серпня 2022 року, всі посади Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» було скорочено.

25 серпня 2022 року позивача було попереджено про наступне вивільнення з 25 жовтня 2022 року у зв`язку із скороченням посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області», а також ознайомлено з переліком вакантних посад.

Наказом МВС України від 25 жовтня 2022 року №778 о/с позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП).

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 761/9832/21.

Однак, з наявних у матеріалах справі доказів вбачається, що відповідач, а саме МВС України, не виконав свого обов`язку, визначеного ст. 49-2 КЗпП України та проігнорував вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Так, разом з попередженням про звільнення, МВС України надало позивачу список вакантних посад в медичних закладах та установах МВС України станом на 25 серпня 2022 року, який долучило до відзиву на позовну заяву (а.с. 155, т. 1).

Зазначений список не містить такої, що була вакантна, посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області».

При цьому в судовому засідання представник МВС України вказував суду апеляційної інстанції, що вказана посада не була вакантна, а тому вона не пропонувалась позивачу.

В той же час, у відповідності до списку вакантних посад, який надав позивач до позовної заяви зазначена посада вказана, як вакантна.

Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, оскільки йому було запропоновано список вакантних посад, в тому числі і посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» - 05 жовтня 2022 року він подав відповідачу заяву про призначення його на цю посаду.

Заява була отримана та зареєстрована в МВС України 06 жовтня 2022 року (а.с. 167, т.1).

У відповідності до листа Директора Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Анатолія Смик від 21 жовтня 2022 року позивачу відмовлено в призначені на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» у зв`язку з тим, що на вказану посаду 20 жовтня 2022 року було призначено ОСОБА_2 , який до цього майже два місяця тимчасово виконував обов`язки начальника даної установи (а.с. 168, т.1).

Отже, судом встановлено, що посада начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» була вакантною, у відповідності до наданого МВС України списку вакантних посад (а.с. 155, т.1), всупереч вимогам ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не була запропонована позивачу.

Крім того, на момент звернення позивача про призначення його на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», а саме 05 жовтня 2022 року, зазначена посада була вакантною (а.с. 168, т.1), а, відтак, у відповідача не було жодних підстав відмовити позивачу, посада якого була скорочена, в призначені на вакантну посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області».

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, МВС України відмовило позивачу в працевлаштуванні на вільну посаду і призначило на неї іншого працівника, посада якого не була скорочена.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що звільнення позивача наказом МВС України від 25 жовтня 2022 року №778 о/с було незаконним.

При цьому, посилання представника МВС України, висловлені ним в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в частині, що посада начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» не була вакантною і тому не пропонувалась позивачу, суд вважає очевидно не правдивими, оскільки зазначені обставини визнані Директором Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Анатолієм Смик, який в листі позивачу від 21 жовтня 2022 року повідомив, що на вказану посаду 20 жовтня 2022 року було призначено ОСОБА_2 , який до цього майже два місяця тимчасово виконував обов`язки начальника даної установи (а.с. 168, т. 1).

Звільняючи позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України МВС України проігнорувало вимоги ч. 3 вказаної статті, у відповідності до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом зазначеної норми закону звільнення з вказаних підстав можливе виключно, якщо відсутня можливість перевести працівника на іншу роботу від якої він не відмовляється.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року, провадження № 61-787св17, викладено правовий висновок про те, що у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Отже, саме на відповідачу лежить обов`язок довести, що була відсутня можливість перевести позивача на іншу роботу чи така можливість була запропонована позивачу, однак він від неї відмовився.

Матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач відмовився від будь-якої посади, що була йому запропонована.

У попередженні про наступне вивільнення відповідач вніс положення, у відповідності до якого, у разі не надання упродовж двох місяців відповідної заяви про згоду щодо переведення на одну з запропонованих позивачу посад буде вважатись, що він відмовився від них.

Апеляційний суд вважає, що вказаний запис в попередженні, який підписано позивачем, не може бути підтвердженням відмови від запропонованих йому посад виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, відповідач не запропонував позивачу усіх вільних посад.

05 жовтня 2022 року позивач висловив прохання призначити його на вакантну посаду, а, відтак, немає підстав вважати, що він висловлював відмову в призначенні на будь-яку з запропонованих йому посад.

Написавши заяву про його призначення на вакантну посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області», позивач мав законні та обґрунтовані очікування, що МВС України виконає вимоги закону та призначить його на цю посаду, а, відтак, у нього не було жодних підстав подавати заяву про його згоду на переведення на будь-які інші запропоновані йому посади.

Зазначене ніяким чином не свідчить, що він відмовився від призначення на будь-які інші наявні в МВС України вакантні посади. Такої відмови відповідач не зафіксував.

Видаючи наказ від 25 жовтня 2022 року №778 о/с про звільнення позивача, МВС України проігнорувало, що позивач не висловлював незгоду з призначенням на інші посади, навіть з урахуванням того, що його безпідставно не було призначено на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області».

Отримавши незаконну відмову в призначені на зазначену посаду, позивач 25 жовтня 2022 року подав іншу заяву про призначення його на вільну посаду, а саме на посаду директора пансіонату МРЦ МВС України «Хутір вільний», яка не була розглянута на момент звільнення позивача.

Отже, звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушеннями вимог чинного законодавства, що свідчить про незаконність наказу МВС України про звільнення позивача та наявність підстав до поновлення останнього на посаді, яку він обіймав.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з наступного.

Матеріали справи не містять відомостей щодо розміру заробітної плати позивача, що унеможливлює здійснення розрахунку та визначення розміру середнього заробітку, що має бути стягнутий на користь позивача у зв`язку з його незаконним звільненням.

При цьому, відповідачем таких доказів надано не було, а позивач не просив суд витребувати відповідні дані у відповідача чи з інших джерел (пенсійний фонд, податкова інспекція тощо).

У відповідності до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, не вчинення стороною позивача процесуальних дій щодо забезпечення доведення розміру його заробітної плати, призвело до неможливості розрахунку середнього заробітку, а відтак і до неможливості задоволення позову в цій частині.

Вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача відшкодування за спричинену моральну шкоду, апеляційний суд, вважає за необхідне зазначити наступне.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначені висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24травня 2021 року у справі № 607/3323/19.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт порушення його законних прав, яке полягало у незаконному звільненні з роботи та безпідставній відмові в призначенні його на вакантну посаду, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд враховуючи конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 15 000 грн.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову в повному обсязі, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 7 443 грн. (4962*150%).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог (3/5), а позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги, підлягає стягненню з відповідача МВС України пропорційно до задоволених вимог в дохід держави, а саме у розмірі 4 465 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України в Київській області».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області».

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, місце знаходження: вул. Богомольця, 10, м. Київ, ідентифікаційний код - 00032684, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України, місце знаходження: вул. Богомольця, 10, м. Київ, ідентифікаційний код - 00032684, в дохід держави судовий збір у розмірі 4 465 (чотири тисячі чотириста шістдесят п'ять) гривень 80 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.