ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/9864/22

провадження № 61-5458св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що до 30 січня 2018 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , після розлучення вони продовжували проживати як одна сім`я, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер та вона займалася його похованням.

Батьки чоловіка відмовилися на її користь від належної їм як членам сім`ї загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».

Проте для отримання такої виплати їй необхідно встановити факт проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

ОСОБА_1 у порядку окремого провадження звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період із 30 січня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ухвалою від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22 Дніпровський районний суд міста Києва відмовив їй у відкритті провадження через наявність спору про право та необхідність звернення до суду за правилами позовного провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та мотиви його ухвалення

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року у складі судді Ішуніної Л. М. у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що зазначений позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою встановити факт проживання її однією сім`єю з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, посилаючись на те, що батьки померлого відмовилися від такої допомоги. Таким чином, зі змісту заявлених вимог не вбачається матеріально-правової вимоги позивачки до відповідача, а також спору про право. Суд вказав, що позивачкою не зазначено конкретного порушеного відповідачем її суб`єктивного права, не наведено доказів того, що між сторонами є спір про право та не вказано правові підстави звернення до суду саме в порядку позовного провадження, тому вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку позовного провадження. З урахуванням цього місцевий суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у зв`язку з тим, що подана позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції та мотиви його ухвалення

Постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини п`ятої статті 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. При цьому, застосовуючи пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України та роз`яснюючи ОСОБА_1 право звернутися до суду за правилами окремого провадження, місцевий суд не звернув уваги, що як окреме, так і позовне провадження відносяться до розгляду справи в порядку цивільного судочинства (частина друга статті 19 ЦПК України), а іншої юрисдикції для цих проваджень законом не передбачено. Отже, застосовуючи наведену норму процесуального права, суд першої інстанції припустився помилки.

Посилання суду першої інстанції на відсутність спору про право в цьому випадку не є підставою для відмови у відкритті позовного провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а має інший процесуальний наслідок. Крім того, місцевий суд не дослідив доводів ОСОБА_1 щодо відмови у відкритті провадження у справі за її заявою, поданою в порядку окремого провадження, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22, встановлення цим судом спору про право та роз`яснення їй права звернення до суду в порядку позовного провадження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

14 квітня 2023 року Міністерство оборони України засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року, в якій просило скасувати оскаржуване судове рішення та відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Міністерство оборони України указує на те, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права, оскільки між учасниками справи відсутній спір про право, а позов не містить конкретних вимог позивачки до відповідача. Тому, на думку відповідача, апеляційний суд помилково скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у липні 2023 року, позивачка просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для розгляду цього спору за правилами позовного провадження з метою забезпечення ОСОБА_1 права доступу до правосуддя. Позивачка вказує, що такі висновки узгоджуються з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22, якою встановлено, що між учасниками справи виник спір про право і тому є необхідність звернення до суду за правилами позовного провадження. Позивачка також звертає увагу на те, що в діях Міністерства оборони України вбачається суперечлива поведінка, оскільки відповідач у справах позовного провадження за подібних фактичних обставин посилається на відсутність спору про право і необхідність залишення без розгляду позову про встановлення факту, що має юридичне значення, а у справах окремого провадження посилається на існування спору між сторонами і необхідність розгляду такого спору у позовному провадженні.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2023 року зупинено провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року поновлено провадження у цій справі після закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою з вимогою встановити факт того, що вона з 30 січня 2018 року до 30 липня 2022 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звернення позивачки до суду обґрунтовано необхідністю отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, посилаючись на те, що батьки померлого відмовилися від такої допомоги на її користь.

Суд першої інстанції указав, що зі змісту заявлених вимог не вбачається матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, а також спору про право, у зв`язку з чим необхідний ОСОБА_1 факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню не за правилами позовного провадження, а в порядку окремого провадження.

Суд апеляційної інстанції додатково встановив, що до подання позову у цій справі ОСОБА_1 зверталася до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересована особа - Міністерство оборони України.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки вказані правовідносини містять спір про право заявниці на одноразову грошову допомогу, тому така заява підлягає розгляду у порядку позовного провадження. Заявниці роз`яснено її право звернення до суду за правилами позовного провадження.

Інформації щодо оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22 учасниками справи не надано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Як встановив суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку окремого провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки вказані правовідносини містять спір про право заявниці на одноразову грошову допомогу, тому така заява підлягає розгляду у порядку позовного провадження. Заявниці було роз`яснено її право звернення до суду за правилами позовного провадження.

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в якому просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без шлюбу у період із 30 січня 2018 року до 30 липня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції урахував, що у судовому рішенні, яке набрало законної сили, установлено існування між учасниками цієї справи спору про право, у зв`язку із чим позивачка правильно звернулася з відповідними вимогами до відповідача в порядку позовного провадження, а висновки місцевого суду про відсутність спору про право та необхідність розгляду вимог ОСОБА_1 в порядку окремого провадження є помилковими.

Із таким висновком апеляційного суду колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Верховний Суд враховує, що суд апеляційної інстанції, мотивуючи оскаржене судове рішення, зазначив, що посилання місцевого суду на відсутність спору про право в цій справі не є підставою для відмови у відкритті позовного провадження відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а має інший процесуальний наслідок, оскільки як окреме, так і позовне провадження відносяться до розгляду справи в порядку цивільного судочинства (частина друга статті 19 ЦПК України), а іншої юрисдикції для цих проваджень законом не передбачено, тому, застосовуючи наведену норму процесуального права, суд першої інстанції припустився помилки.

Тобто, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до місцевого суду, апеляційний суд указав для цього дві самостійні підстави.

Однак колегія суддів Верховного Суду вважає, що такий недолік по суті не призвів до неправильного вирішення процесуального питання у цій справі, оскільки апеляційний суд правильно направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, звернувши увагу на усі необхідні для врахування місцевим судом процесуальні особливості розгляду цієї категорії справ.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням суду апеляційної інстанції щодо існування між сторонами спору про право і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Зокрема доводи касаційної скарги про те, що між учасниками справи відсутній спір про право, а позов не містить конкретних вимог позивачки до відповідача, є неспроможними.

Оцінку цим доводам надав суд апеляційної інстанції, який звернув увагу на те, що до розгляду цієї справи позивачка зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку окремого провадження, за наслідками чого така заява була залишена без розгляду із роз`ясненням заявниці її права на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Заінтересована особа в указаній справі окремого провадження - Міністерство оборони України, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 755/9669/22, зокрема висновки про існування між сторонами спору про право, не оскаржувало.

Існування двох рішень, які набрали законної сили, з висновками в одному з них про існування між сторонами спору про право, а в іншому про його відсутність (про що наполягає Міністерство оборони України у своїй касаційній скарзі) є недопустимим.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Щодо забезпечення права особи на доступ до правосуддя

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Європейський суд з людини (далі - ЄСПЛ) також вказує на те, що такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У контексті наведеного ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

Так, у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27, 28, 38?40).

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість Верховний Суд України відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13, 14, 23, 25, 26).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122?125).

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Конституції України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

З урахуванням того, що постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 11 листопада 2022 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції висновок суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, відповідає практиці ЄСПЛ та вимогам національного законодавства про забезпечення права позивачки на доступ до правосуддя.

Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення апеляційного суду в цій справі.

Отже, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України)

Враховуючи наведене, касаційна скарга Міністерства оборони України підлягає залишенню без задоволення, а постанова Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року - без змін.

Щодо судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи судом касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіА. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк