ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/21/22 Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/818/473/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 25 жовтня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у січні 2022 року звернулась до Люботинського міського сулу Харківської області з позовною заявою, в якій просила визначити з нею місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Люботин, Харківської області, відшкодувати з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що з березня по грудень 2015 року вона проживала однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 . Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . З грудня 2015 року відносини між сторонами фактично припинилися, оскільки у відповідача виникли відносини з іншою жінкою - ОСОБА_4 . Після народження сина ОСОБА_1 вимушена була залишитися проживати у батьків відповідача, оскільки вона не мала власного житла, грошових коштів, де працювала по господарству задля забезпечення умов для життя. Відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, не приймав участі у його вихованні.

Позивач зазначає, що вона постійно зазнавала психологічного насилля з боку матері відповідача, яка постійно її принижувала, кричала, могла підняти руку. З серпня 2021 року ОСОБА_1 почала проживати з сином окремо, оскільки спільне проживання разом з батьками відповідача стало нестерпним та вона побоювалася за психологічне здоров`я дитини. Між сторонами була досягнута усна домовленість, що син по черзі тиждень мешкає у матері, тиждень - у батька.

В жовтні 2021 року батько відповідача вчергове забрав онука погуляти, провести час разом, але в обумовлений час дитину додому не повернули. З цього часу родина відповідача утримує дитину у себе, позивачці перешкоджають у спілкуванні сина та матері та всіляко налаштовують сина проти неї. Всі спроби позивачки повернути сина, або хоча б поспілкуватися з ним, виявилися марними.

ОСОБА_1 зазначає, що вона має роботу, стабільний дохід, має можливість утримувати дитину та має бажання займатися його вихованням та розвитком. На думку позивача для дитини буде краще проживати з матір`ю, яка створить для нього умови та забезпечить його як матеріально, так в першу чергу дасть материнську любов, піклування.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_5 , в якому просив суд визначити з ним місце проживання їх спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що навесні 2015 він познайомився з позивачкою, у них розпочалися відносини, через деякий час ОСОБА_1 повідомила, що вона вагітна. За спільним рішенням ОСОБА_1 переїхала жити в будинок батьків ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 . Відповідач зазначає, що з червня 2015 року по 2018 рік вони з ОСОБА_1 фактично мешкали як сусіди, спільного господарства не вели, шлюбні відносини у них не склалися. З 2018 року відповідач став мешкати окремо від позивачки.

ОСОБА_2 зазначає, що від самого народження сина він піклується про нього, дбає, займається його вихованням та утриманням, а мати навпаки не займається сином від народження, не приділяє йому належної уваги, підвищує на нього голос, піднімала руку. З 2018 року між сторонами була досягнута домовленість, що син тиждень знаходиться у матері, тиждень у батька. Протягом 2021 року дитина мешкала у батька, 14.09.2021 мати взяла дитину на кілька днів, але повезла її у невідомому напрямку, приховала від батька її місце перебування та утримувала дитину у себе близько місяця.

08.10.2021 батько позивача за згоди матері забрав дитину за місцем перебування батька та з цього часу син проживає разом з батьком та його родиною. Відповідач вказує на те, що він не заперечує проти спілкування сина з матір`ю, але лише в його присутності, оскільки після того як дитина поверталася від матері він був засмучений, переляканий, казав, що просив матір відвезти його до батька, а вона у відповідь лише кричала.

ОСОБА_2 вказує, що саме він займається розвитком та вихованням дитини, він возив його до садочка, водить до гуртків. Крім того, саме батько слідкує за станом здоров`я сина, відвідує з ним лікарів, дотримується всіх рекомендацій. Дитина не бажає спілкуватися з матір`ю, боїться її, не хоче з нею бачитися.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 25 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 .

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою

АДРЕСА_1 апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Авілова О.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити та визначити місце проживання дитини ОСОБА_7 з мамою.

Скарга мотивована тим, що виховання дитини в родині Поспєхових не відповідає інтересам дитини, зі сторони відповідача у дитині виховується неприкрита неприязні до мами, що є неприпустимим.

Зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Зауважує, що висновок органу опіки та піклування про розв`язання спору між батьками про те, з ким має залишитися проживати дитина, є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішення по суті спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Прокопенко Ю.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_1 , не доведено можливість утримувати дитину, наявність відповідного доходу після жовтня 2022 року.

Судом була врахована безпекова ситуація в Україні, яка склалась на час розгляду справи по суті.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

На обґрунтування рішення суд навів наступні мотиви.

Аналізуючи надані сторонами докази на підтвердження їх доводів та наведені положення чинного законодавства та судової практики Верховного Суду, суд прихойшов до висновку про те, що на теперішній час дитина ОСОБА_8 вже тривалий час проживає разом із батьком - відповідачем по справі та його родиною, він забезпечений всім необхідним, отримує достатньо уваги, доглянутий, що дає підстави стверджувати, що він знаходиться у родинному, безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналогічного висновку дійшла і комісія органу опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області після обстеження умов проживання дитини.

Натомість, прийняття рішення про визначення його місця проживання разом із матір`ю - позивачко по справі фактично приведе до примусового вилучення його із звичного середовища та примусового розлучення із близькими людьми, з якими він проживає вже тривалий час, що, на глибоке переконання суду, матиме значний негативний вплив на психічний стан семирічної дитини.

При цьому, суд не стверджував про те, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю є недоцільним через неналежне ставлення останньої до виконання своїх батьківських обов`язків, а лише про те, що нинішні обставини життя ОСОБА_9 є благополучними, а тому суд вважає відсутніми підстави для їх примусової зміни.

Суд погодився з доводами сторони позивача про те, що спілкування дитини із матір`ю є надзвичайно важливим для повноцінного розвитку та становлення дитини, однак це не означає, що забезпечення необхідності такого спілкування має досягатись вказаними вище засобами.

Суд також вважав за необхідне також зазначити наступне.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

Судом було проведено бесіду із малолітнім ОСОБА_10 в судовому засіданні, в ході якої хлопчик зазначив, що своєї біологічної матері він майже не пам`ятає та не має бажання із нею спілкуватись. Також ОСОБА_11 пояснив, що йому подобається проживати із батьком, його дружиною, яку він також називає матір`ю, та дідом із бабусею.

Заслухавши пояснення дитини, думку представника позивача про них, а саме що з пояснень ОСОБА_11 вбачається значний вплив на нього з боку батька та його родини щодо формування негативного ставлення до матері, суд зазначає, що хлопчик надавав пояснення за відсутності батька та інших членів сім`ї, з якими він проживає, в залі судового засідання, поводив себе спокійно, відповідав на запитання як стосовно вирішення питання щодо місця його проживання, так і щодо інших тем доволі охоче та невимушено.

З викладеного суд робить висновок про те, що нинішнє місце проживання ОСОБА_9 та середовище, в якому він знаходиться, є досить комфортними та спокійними для нього, а тому підстав для їх примусової зміни суд не вбачає.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що місце проживання ОСОБА_9 необхідно визначити разом із батьком ОСОБА_2 .

Поряд із цим, суд також вважав за необхідне зазначити, що право когось із батьків на участь у вихованні дитини не завжди має досягатись шляхом передання йому дитини, але і шляхом вчинення самостійних певних активних дій. При цьому, той з батьків, який вважає, що іншим чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, не позбавлений права звертатись до уповноважених органів, у тому числі і до суду, стосовно усунення вказаних перешкод.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Той факт, що саме відповідач є батьком дитини ніким з учасників процесу не оспорювався, тому суд на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважає його встановленим.

Починаючи з жовтня 2021 року та по теперішній час ОСОБА_8 постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . Разом із ним проживають батько ОСОБА_2 , його нинішня дружина ОСОБА_12 та його батьки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , пояснили, що ОСОБА_18 є гарною матір`ю, яка постійно опікувалась благополуччям сина ОСОБА_11 , завжди забезпечувала йому все необхідне для повноцінного життя та розвитку. Натомість батько не достатньо уваги приділяв сину, до того, як дитині виповнилось 5 років, рідко з ним бачився. Потім став частіше. ОСОБА_11 було добре з матір`ю. Після жовтня 2021 року, коли дід ОСОБА_11 забрав його та потім вони із його батьком не повернули дитину матері, остання намагалась домовитись щодо спілкування з дитиною, намагалась його повернути, однак це не вдавалось. Позивач зверталась в поліцію з цього приводу.

Свідки з боку відповідача ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , надали суду практично протилежні показання. Згідно наданих показань ОСОБА_18 недостатньо уваги приділяла сину. Від самого ОСОБА_22 не хотіла брати його на руки. Фактично дитиною займались дід та баба, влаштували його до дитячого садку, займались лікуванням тощо. Проблеми із зором та іншими захворюваннями займались відповідач та його батьки. Після народження ОСОБА_11 у його батька ОСОБА_2 з`явилась інша жінка та він переїхав. Перші роки життя ОСОБА_11 жив разом із ОСОБА_23 в будинку батьків відповідача. Потім відповідач повернувся з жінкою та ОСОБА_1 переїхала спочатку до Харкова, потім до ОСОБА_24 та жила в орендованій квартирі. В жовні 2021 року ОСОБА_11 забрали жити до себе відповідач та його батьки, мотивуючи це тим, що дитина сама виявила таке бажання. Свідки зазначають, що ніяких перешкод у спілкуванні ОСОБА_11 із матір`ю йому ніхто не чинить, він і сам не виявляє бажання спілкуватись із нею.

При розгляді судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ст. 19 СК України).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 03-36/2450 від 27.10.2022 комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

З наданого висновку суд вбачає, що позивач зверталась до органу опіки щодо порушення права на спілкування і побачення з сином і про наявність ризиків загрози життю та здоров`ю дитини. Разом із тим, комісією органу опіки за результатом обстеження умов проживання дитини не було встановлено обставин, що можуть призвести чи призвели до тяжких наслідків для життя, стану здоров`я та розвитку дитини, зокрема тяжкої, у тому числі невиліковної хвороби, тілесних ушкоджень або заподіяння школи нормальному фізичному, психічному розвитку дитини, у зв`язку з чим вона потребує допомоги.

Також встановлено, що в будинку, де проживав хлопчик, тепло, прибрано та затишно, для нормального виховання та розвитку ОСОБА_11 створено достатні умови: є окрема кімната, окреме ліжко, диван, стіл, багато іграшок, книжки, одяг, який відповідає сезону. Разом з ними в будинку проживають бабуся, ОСОБА_14 , дідусь, ОСОБА_13 , та офіційна дружина батька, ОСОБА_12 , які приймають участь у вихованні ОСОБА_11 .

Органом опіки зроблено висновок про те, що батьки дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зарекомендували себе турботливими та сумлінними батьками. Кожен з них бажає опікуватися сином, ОСОБА_3 , намагається забезпечити його всім необхідним та створити належні умови для нормального розвитку дитини. Але вони не можуть дійти згоди щодо виховання малолітнього сина, поділу участі в житті хлопчика та його постійного місця проживання. Конфлікт полягає в тому, що через особисті неприязні стосунки між батьками, вплив на ситуацію зі сторони бабусі, як наслідок вони не можуть мирно домовитися щодо виховання сина та встановлення постійного місця проживання ОСОБА_11 .

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна, або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М. С. проти України» суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04).

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Норми міжнародного права та національного законодавства не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини, з огляду на необхідність врахування найкращих інтересів дитини, суди мають встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (див. постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

У спірному випадку правила статті 19 СК України необхідно застосовувати з урахуванням положень Конвенції 1980 року.

У даному випадку визначальним з точки зору забезпечення найкращих інтересів дитини є той факт, що мати дитини - позивачка ОСОБА_1 , як безспірно встановлено під час розгляду апеляційної скарги, - під час розгляду справи в суді першої інстанції виїхала до евакуації закордон. При цьому до суду нею не було надано доказів її спроможності забезпечити належні та безпечні умови для проживання дитини разом з нею за кордоном. При цьому доводи скарги, що умови проживання дитини в Україні разом з батьком є небезпечними - мають загальний характер. На день розгляду спору судом безпекова ситуація за адресою проживання дитини разом з батьком не містить прямих ризиків від воєнних дій, які наразі відбуваються на значній відстані, рекомендацій щодо евакуації з боку органів влади в районі міста Люботин Харківського району Харківської області не було оголошено. Тому колегія суддів відхиляє наведені у скарзі з цього приводу аргументи, у даному випадку дитина не перебуває у зоні небезпеки.

Суд правильно звернув увагу на рівність прав та обов`язків батьків щодо з метою забезпечення найкращих інтересів їх дитини, її гармонічного розвитку у безпечному середовищі та обґрунтовано взяв до уваги думку дитини з цього приводу. Доводи скарги про умисну дискредитацію матері з боку батька об`єктивно не підтверджені. У разі виникненні спору щодо участю матері у вихованні дитини, вона не позбавлена права захисту своїх прав та інтересів як у позасудовому порядку (в органі опіки та піклуванні), так і в судовому порядку.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та не спростували висновків суду.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженого рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 25 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий - В.Б. Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.