Номер провадження: 22-ц/813/1075/24
Справа № 521/6760/21
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Легенченко Олена Андріївна на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

1. Визнати незаконними та скасувати накази ФОП ОСОБА_1 :

- №02/06/17 про звільнення позивача з 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України;

- №21/03/18 про прийняття позивача з 21.03.2018 року на роботу;

- №31/12/2 про звільнення позивача 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

2. Стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року в розмірі 2 160,00 гривень.

3. Стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 гривень.

4. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 03.06.2017 року по 21.03.2018 року в розмірі 34 870,71 гривень.

5. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень.

6. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з 01.01.2021 року по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень.

7. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що з 16.05.2017 року вона працювала на посаді баристи в кафе «Чаек-Кофеек», розташованому по АДРЕСА_1 .

16.04.2021 року позивач повідомлена відповідачем про її звільнення через закриття кафе, яке своєї роботи на той час не припиняло.

Через органи ПФУ позивачу стало відомо про наявність наступних записів в її електронній трудовій книжці:

16.05.2017 року - прийнята на роботу (ФОП ОСОБА_3 );

03.06.2017 року - звільнена з роботи за ст. 36 п.1 КЗпП України (ФОП ОСОБА_3 );

21.03.2018 року - прийнята на роботу (ФОП ОСОБА_3 ).

Позивач стверджує, що записи не відповідають об`єктивній реальності.

Так, вона працювала у відповідача безперервно фактично до 30.04.2021 року, включно.

Жодного звільнення 03.06.2017 року за згодою сторін не було, жодних заяв про звільнення чи повторне прийняття на роботу 21.03.2018 року вона не писала, строковий договір із ФОП не укладала.

Окрім того, за період роботи з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі - 2 160 грн., за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року - 135 339, 29 грн., яка фактично незаконно відповідачем не виплачена.

Позивач стверджувала, що незаконні дії відповідача по її звільненню надають їй право на середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень та на стягнення заборгованості по заробітній платі:

- за період з 03.06.2017 року по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень;

- за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень;

- з 01.01.2021 року по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано накази фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 :

- №02/06/17 від 02.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України;

- №21/03/18 від 21.03.2018 року про прийняття з 21.03.2018 року ОСОБА_2 на роботу;

- №31/12/20 від 31.12.2020 року про звільнення ОСОБА_2 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року в розмірі 2 160,00 гривень та за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за заробітною платою за період: з 03.06.2017 по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень, за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень, з 01.01.2021 по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 4994 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Легенченко Олена Андріївна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи незаконними та скасовуючи накази фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 :

- №02/06/17 від 02.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України;

- №21/03/18 від 21.03.2018 року про прийняття з 21.03.2018 року ОСОБА_2 на роботу;

- №31/12/20 від 31.12.2020 про звільнення ОСОБА_2 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України;

стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року в розмірі 2 160,00 гривень та за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 гривень;

стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за заробітною платою за період: з 03.06.2017 року по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень, за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень, з 01.01.2021 року по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень;

стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень;

стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.;

стягуючи з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 4 994 грн.,

суд першої інстанції виходив з того, що:

- у спорах, де оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця;

- правомірність оспорюваних позивачем наказів ФОП ОСОБА_3 №02/06/17 від 02.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 , №21/03/18 від 21.03.2018 року про прийняття ОСОБА_2 з 21.03.2018 року на роботу, №31/12/20 від 31.12.2020 року про звільнення ОСОБА_2 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України відповідачем не доведена, доводи позивача про незаконність спірних наказів не спростовані;

- доказів про фактичну виплату нарахованої працівникові заробітної плати за період роботи з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року у розмірі 2160 грн., за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 грн. роботодавцем не надано;

- доказів про виплату заробітної плати за час фактичної роботи працівника за період: з 03.06.2017 року по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень, за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень, з 01.01.2021 року по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень роботодавцем не надано;

- роботодавцем не спростовано фактичну роботу працівника після повідомлення їй про звільнення 16.04.2021 року до 30.04.2021 року (дата внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року працювала у ФОП ОСОБА_3 , була звільнена за ст.36 п.1 КЗпП.

21.03.2018 року позивач повторно прийнята на роботу.

Зазначене підтверджується відомостями з електронного кабінету позивача в ПФУ від 21.05.2021 року.

За Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач з 08.07.2017 року зареєстрована як ФОП; вид діяльності роздрібна торгівля (витяг з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій).

За даними Єдиного державного реєстру підприємств і організацій господарська діяльність відповідача припинена 30.04.2021 року, про що внесений відповідний запис до реєстру № 002128926.

16.05.2017 року наказом ФОП ОСОБА_3 № 16/05/17 позивач прийнята на посаду продавця з 16.07.2017 року.

Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються копією заяви позивача.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу та даних про нарахування заробітної плати ПФУ реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивачу нараховані:

за 2017 рік 2 160 грн.

за 2018 рік 27 479,29 грн.

за 2019 рік 52 326 грн.

за 2020 рік 57 784 грн.

Наказом № 02/06/17 ФОП ОСОБА_3 позивач звільнена з роботи 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. З наказом ознайомлена.

Зазначене підтверджується:

- копією заяви позивача від 31.05.2017 року;

- копією наказу № 02/06/17 від 03.06.2017 року з підписом позивача про ознайомлення із текстом останнього.

Наказом № 21/03/18 ФОП ОСОБА_3 позивач повторно прийнята на посаду продавця за строковим договором на період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року (включно).

Зазначене підтверджується :

- копією заяви позивача про прийняття на роботу за строковим договором від 20.03.2018 року;

- копією наказу ФОП ОСОБА_3 № 21/03/18 від 21.03.2018 року з підписом позивача про ознайомлення із тексом останнього;

- копією строкового трудового договору від 21.03.2018 року.

Так, відповідно до строкового трудового договору договір набуває чинності з 21.03.2018 року та діє до 31.12.2021 року ( п.1.4.).

Договір припиняє свою дію при закінченні строку дії, на який його було укладено або через припинення господарської діяльності ФОП (п. 6.2).

Договір вважається розірваним після терміну його закінчення за умови відсутності підписаного сторонами протоколу про його продовження на дату закінчення цього договору (п.п. 2.1.3).

31.12.2020 року позивач звільнена з посади продавця у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі наказу ФОП ОСОБА_3 №31/12/20 в порядку п.2 ст.36 КЗпП.

Зазначене підтверджується відповідним наказом відповідача.

Відомості про ознайомлення позивача зі змістом наказу в наказі відсутні.

Лист ФОП ОСОБА_3 від 31.12.2020 року вих. № 31/12/20 про направлення позивачу листа з повідомленням про розірвання строкового трудового договору, необхідність з`явитися до роботодавця для отримання трудової книжки позивачем фактично не отриманий.

Зазначене підтверджується листом та повідомленням кур`єрської служби доставки ПН№ 4908 від 31.12.2020 року з позначкою кур`єру про відсутність адресата за вказаною адресою проживання.

Позивач в процесі розгляду справи наполягала на тому, що працювала у відповідача безперервно до 30.04.2021 року. Жодного звільнення 03.06.2017 року за згодою сторін не було, жодних заяв про звільнення чи повторне прийняття на роботу 21.03.2018 року вона не писала, строковий договір не укладала, про своє звільнення 31.12.2021 року також обізнана не була. Її заяви, строковий договір є сфальсифікованими відповідачем.

17.04.2021 року позивач звернулась до органів поліції з заявою про вчинення ФОП кримінального правопорушення.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.04.2021 року внесено запис № 002128926 про припинення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності (т.1 а с. 83).

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин і звернення до суду з позовом) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк (ППВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ст.36 КЗпП України, дата звільнення, про яку домовилися сторони.

Працівник фіксує свою згоду шляхом постановлення свого підпису під час ознайомлення із наказом.

Зазначене узгоджується також із роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України в листі від 04.04.2014 року №60/06/186-14.

Виходячи з предмету позову та процесуальну позицію сторін, зокрема позивача, яка взагалі заперечувала свою обізнаність про існування наказів №02/06/17 від 02.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 , №21/03/18 від 21.03.2018 року про прийняття ОСОБА_2 з 21.03.2018 року на роботу, №31/12/20 від 31.12.2020 року про звільнення ОСОБА_2 31.12.2020 року, стверджуючи, що безперервно працювала у ФОП ОСОБА_1 з 16.05.2017 року до 30.04.2021 року, а відповідач і роботодавець ФОП ОСОБА_1 обставин, на які посилається позивачка і працівник ОСОБА_2 не визнає, суд першої інстанції вірно визначився з необхідністю витребування у ФОП ОСОБА_1 (роботодавця) оригіналів всіх письмових доказів, наданих відповідачем у фотокопіях в процесі розгляду справи.

Відповідачем на виконання ухвали суду надано:

- витяг з ЄРДР № 000000983 від 30.04.2018 року щодо повідомлення ОСОБА_1 про крадіжку кавомолки «ФіорензатаФ63» за адресою АДРЕСА_2 кав`ярня «Центральная кофейня»;

- оригінал листа ФОП ОСОБА_3 від 31.12.2020 року вих.№ 31/12/20 та повідомлення кур`єрської служби доставки ПН№ 4908 від 31.12.2020 року про направлення ОСОБА_2 наказу ФОП ОСОБА_3 № 31/12/20 про звільнення позивача з роботи;

- договір оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016 року, додаткової угоди від 30.06.2016 року між ФОА ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Констатувавши, що у частині витребуваних доказів ухвала суду відповідачем фактично не виконана, суд першої інстанції вірно вказав, що невиконання відповідачем ухвали суду та не представлення витребуваних документів, не пов`язано з поважними причинами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки з представленого витягу з ЄРДР № 000000983 від 30.04.2018 року не вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 кав`ярня «Центральная кофейня» викрадені документи, в тому числі ті, оригінали яких були витребувані судом.

Встановивши зазначені обставини та врахувавши висновок Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 року у справі № 273/212/16-ц про те, що у трудових спорах, в яких зокрема оскаржується правомірність дій та рішень роботодавця щодо звільнення працівника, обов`язок доведення такої правомірності покладається на роботодавця, суд першої інстанції набув обгрунтованого висновку про недоведеність відповідачем правомірності оскаржених позивачем дій та не спростування доводів позивача про незаконність оскаржених наказів роботодавця:

- № 02/06/17 від 02.06.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України;

- № 21/03/18 від 21.03.2018 року про прийняття з 21.03.2018 року ОСОБА_2 на роботу;

- № 31/12/20 від 31.12.2020 року про звільнення ОСОБА_2 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком районного суду про визнання незаконними та скасування вказаних наказів ФОП ОСОБА_1 .

Визнання незаконними та скасування наказів ФОП ОСОБА_1 має наслідком прийняття до уваги доводів позивача про безперервну роботу ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_1 з 16.05.2017 року до 30.04.2021 року (припинення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності).

Що стосується вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів виходить з такого.

Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В порядку ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки позивачем, як працівником, заявлені вимоги про стягнення невиплаченої їй роботодавцем у встановленому порядку заробітної плати, довести протилежне має роботодавець представленням відповідної документації про виплату заробітної плати працівникові.

Такими доказами є первинні бухгалтерські документи про: перерахування коштів на картковий рахунок працівника з призначенням платежу або принаймні про видачу коштів готівкою.

Проте будь-яких доказів про виплату працівнику заробітної плати відповідачем (роботодавцем) до суду першої та апеляційної інстанції не надано і, таким чином, не спростовані заявлені позивачем вимоги про стягнення заробітної плати (середнього заробітку).

При цьому позивачем не заперечується, що відповідач дозволяла їй брати певні готівкові кошти з фактичного виторгу, але точної суми таких коштів позивач не зазначила, а відповідач не довела.

Сам по собі факт нарахування заробітної плати, про що відповідач будучи суб`єктом підприємницької діяльності, який використовує труд найманих працівників, звітувала в органи Пенсійного фонду України, утримання з цього відповідних податків, не є достатнім і належним доказом про фактичність її виплати працівникові.

У разі заперечення працівника про виплату роботодавцем заробітної плати, спростувати ці твердження (довести зворотне документально) має саме роботодавець, як за законом так і за логікою виходячи з сутності такого спору.

Посилання відповідача на необов`язковість ведення певних документів (документації) у письмовому вигляді, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки у разі наявності судового спору саме на роботодавця покладено тягар доведення своїх заперечень проти позову працівника. При цьому доведення факту виплати грошових коштів в якості заробітної плати здійснюється документально.

Встановивши, що відповідач не довела факт виплати заробітної плати працівнику і тим самим не спростувала твердження позивача про це, суд першої інстанції набув вірного висновку про задоволення заявлених вимог.

При цьому судом в оскаржуваному рішенні наведено розрахунок заборгованості по заробітній платі, виходячи з відомостей Реєстру застрахованих осіб Державного обов`язкового соціального страхування №1985 8197 7019 1918 щодо нарахування заробітної плати страхувальником ФОП ОСОБА_3 з 16.05.2017 року до 15.04.2021 року, а також Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року та мінімальної заробітної плати, встановленої в Україні на час звернення позивача з позовом до суду у 2021 році - 6000 грн. на місяць з визначенням середньоденного заробітку та кількості робочих днів щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.04.2021 року до 30.04.2021 року.

Розмір стягнення судом невиплаченої заробітної плати за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року в розмірі 2 160,00 гривень та за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 гривень; заборгованості за заробітною платою за період: з 03.06.2017 року по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень, за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень, з 01.01.2021 року по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень, відповідачем та апелянтом не спростований.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Легенченко Олена Андріївна - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 01.04.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова