ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 161/22890/21

провадження № 61-6841св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Комунальний заклад загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 28 Луцької міської ради», Департамент освіти Луцької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Волинська обласна організація Профспілки працівників науки та освіти,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 28 Луцької міської ради» на постанову Волинського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року, прийняту колегією у складі суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального

закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 28 Луцької міської ради»

(далі - КЗ «Луцький ліцей № 28»), Департаменту освіти Луцької міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Волинська обласна організація Профспілки працівників науки та освіти, про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову вказував, що він працює у КЗ «Луцький ліцей № 28» на посаді педагога-організатора ліцейних класів.

Наказом директора ліцею від 5 листопада 2021 року № 189-к його відсторонено з 8 листопада 2021 року від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ненаданням документа про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 або копії медичного висновку про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 - до усунення причин, що зумовили відсторонення.

Вважав вказаний наказ незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), інших нормативно-правових актів, що призвело до порушення його основоположних і фундаментальних прав та свобод.

Крім того, з 8 листопада 2021 року у названому навчальному закладі було введено дистанційне навчання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- скасувати наказ директора КЗ «Луцький ліцей № 28» від 5 листопада 2021 року № 189-к про відсторонення його від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати;

- стягнути з Департаменту освіти Луцької міської ради, в підпорядкуванні якого знаходиться КЗ «Луцький ліцей № 28», на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2022 року у складі судді Пушкарчук В. П. узадоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії роботодавця відповідали вимогам статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ), наказу Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Перелік № 2153) та були пропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення від роботи працівника, який відмовився або ухилився від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (не надав відповідний сертифікат про проходження обов`язкового щеплення або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації, виданий закладом охорони здоров`я). Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалював над особистими правами, адже втручання держави у право на повагу до приватного життя мало об`єктивні підстави, було нагальним, обґрунтованим та виправданим. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я.

Постановою Волинського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Скасовано наказ директора КЗ «Луцький ліцей № 28» від 5 листопада 2021 року № 189-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ». Стягнено з КЗ «Луцький ліцей № 28» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 8 листопада 2021 року до 28 лютого 2022 року в розмірі 50 410,62 грн. Стягнено з КЗ «Луцький ліцей № 28» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн і в дохід держави - судовий збір в розмірі 3 178 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту освіти Луцької міської ради відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що впостанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника

проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й з оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, в яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Тобто, визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених та інших факторів.

Апеляційний суд зазначив, що у справі, яка переглядається, суд першої інстанції залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що КЗ «Луцький ліцей № 28» не обґрунтовував необхідність відсторонення ОСОБА_1 тим, що він, працюючи на посаді педагога-організатора ліцейних класів, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що в період з 8 до 26 листопада 2021 року названий ліцей було переведено на дистанційну форму навчання, а відтак, судом першої інстанції безпідставно не враховано обставин упровадження відповідачем організації дистанційної роботи для ліцейних класів, тобто, саме тих учнів, з якими працював позивач.

Колегія суддів апеляційного суду зазначила про помилковість висновку суду першої інстанції про правомірність і законність відсторонення позивача від роботи, оскільки це було непропорційним переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Відмовляючи у задоволенні позову, не врахував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми та можливості організації дистанційної роботи. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого ОСОБА_1 , у зв`язку з чим оспорюваний наказ КЗ «Луцький ліцей № 28» підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Такого суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 1 березня 2023 року

у справах № 166/1321/21, № 750/14822/21, № 279/6558/21 та від 22 березня 2023 року у справі № 130/69/22.

Дійшовши висновку про те. що відсторонення позивача від роботи є незаконним, суд апеляційної інстанції вказав про існування у позивача права на компенсацію втраченої частини заробітної плати. Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах зКЗ «Луцький ліцей № 28», на який покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню саме з цієї юридичної особи, а не з Департаменту освіти Луцької міської ради, який є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2023 року КЗ «Луцький ліцей № 28» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2022 року залишити в силі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбаченихпунктами 1, 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року

у справі № 682/1692/17, від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, від 29 березня 2023 року

у справі № 697/233/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 607/22607/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім цього, заявник зазначив про існування правових підстав для відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 1 березня 2023 року у справах № 166/1321/21, № 750/14822/21 та від 22 березня 2023 року у справі № 130/69/22 (пункт 2

частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що відсторонюючи позивача від роботи, КЗ «Луцький ліцей № 28» діяв у спосіб та в межах повноважень, передбачених законом, зокрема частиною другою статті 12 Закону № 1645-ІІІта статтею 46 КЗпП України. Враховуючи характер виконуваних педагогом-організатором ліцейних класів обов`язків, які пов`язані з об`єктивною необхідністю під час їх виконання особисто контактувати на робочому місці з учнями та вчителями, позивач підлягав обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення відмовився від проходження вакцинації, не надав роботодавцю відповідних документів щодо протипоказань від такого щеплення, у зв`язку з чим його обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонено від роботи до проведення щеплення. В даному випадку позивач мав розуміти, що за відсутності такого щеплення він наражав на небезпеку не лише себе, а й створював загрозу для життя та здоров`я учнів, членів їхніх сімей та працівників закладу освіти. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалював над особистими правами, адже втручання держави у право на повагу до приватного життя мало об`єктивні підстави, було нагальним, обґрунтованим та виправданим.

КЗ «Луцький ліцей № 28» зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існує різна судова практика застосування Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду однієї й тієї ж норми права щодо певної категорії працівників. Зокрема, в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року

у справі № 607/22607/21 колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодилася з рішенням роботодавця щодо необхідності відсторонення від роботи вчителя. Водночас в постанові Верховного Суду від 1 березня 2023 року у справі № 166/1321/21 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду навпаки, не погодилася з рішенням роботодавця щодо необхідності відсторонення від роботи педагогічного працівника.

Позиція інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 та постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, від 10 березня

2021 року у справі № 331/5291/19, від 29 березня 2023 року у справі № 697/233/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 607/22607/21 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України);

-необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 130/3548/21, від 1 березня 2023 року у справах № 166/1321/21,

№ 750/14822/21, від 22 березня 2023 року у справі № 130/69/22 (пункт 2

частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює

в КЗ «Луцький ліцей № 28» на посаді педагога-організатора ліцейних класів за строковим трудовим договором з тарифікацією навантаження - 60 годин, що відповідає 1,5 ставки.

Листом від 3 листопада 2021 року директор КЗ «Луцький ліцей № 28» Євтушин М. В. повідомив позивача про те, що з 8 листопада 2021 року на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників названого закладу освіти, у зв`язку з чим запропонував до 5 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я. У листі також вказано, що у разі ненадання одного із зазначених документів, 8 листопада 2021 року позивача відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ.

Наказом КЗ «Луцький ліцей № 28» від 5 листопада 2021 року № 189-к педагога-організатора ліцейних класів ОСОБА_1 відсторонено з 8 листопада 2021 року від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19. Підстава: стаття 46 КЗпП України; частина друга статті 12 Закону № 1645-ІІІ; наказ Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 року про затвердження Переліку № 2153; пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Апеляційним судом встановлено, що в період з 8 до 26 листопада 2021 року

КЗ «Луцький ліцей № 28» переведено на дистанційну форму навчання.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням

проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року

№ 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року

у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) також зробила висновок, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників

АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала

в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивача.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

(частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

(частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що:

- позивач працює в КЗ «Луцький ліцей № 28» на посаді педагога-організатора ліцейних класів за строковим трудовим договором;

- листом від 3 листопада 2021 року директор КЗ «Луцький ліцей № 28» Євтушин М. В. повідомив позивача про те, що з 8 листопада 2021 року на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників названого закладу освіти, у зв`язку з чим запропонував до 5 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19

(форма № 028-1/о), виданий закладом охорони здоров`я. У листі також вказано, що у разі ненадання одного із зазначених документів, 8 листопада 2021 року позивача відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ;

- наказом КЗ «Луцький ліцей № 28» від 5 листопада 2021 року № 189-к педагога-організатора ліцейних класів ОСОБА_1 відсторонено з 8 листопада 2021 року від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення проти COVID-19;

-в період з 8 до 26 листопада 2021 року КЗ «Луцький ліцей № 28» переведено на дистанційну форму навчання.

Позивач вважав, що його відсторонення від роботи з 8 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним і таким, що порушує його право на працю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи не доведена КЗ «Луцький ліцей № 28», оскільки позивач вказував, а відповідач не заперечував, про переведення вказаного навчального закладу в період

з 8 листопада 2021 року до 26 листопада 2021 рік на дистанційну форму навчання.

Враховуючи те, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи відбулося в період перебування закладу освіти в дистанційну режимі, відповідач не обґрунтував необхідності та не довів, що позивач, працюючи поза межами закладу освіти з використанням технологій дистанційної форми викладання, створював загрозу для учнів чи працівників закладу освіти, яка б вимагала вжиття такого непропорційного заходу втручання у право на працю, тому безпідставно відсторонив від роботи позивача.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому саме він має спростувати заявлені працівником вимоги. Отже, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються дії роботодавця, саме відповідач повинен довести, що ці дії вчинені без порушення законодавства про працю.

Проте у цій справі відповідачем не доведено, а судами не встановлено фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи, тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого ОСОБА_1 .

Встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Великої

Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) в контексті необхідності врахування судами обставин щодо форми організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливості встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим, та висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 9 серпня 2023 року

у справі № 758/16903/21 (провадження № 61-8517св23) після подання касаційної скарги.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, висновків Верховного

Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19, від 29 березня 2023 року у справі № 697/233/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 607/22607/21, та необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 1 березня 2023 року у справах № 166/1321/21, № 750/14822/21 та від 22 березня 2023 року у справі № 130/69/22, оскільки у вказаних справах, суди попередніх інстанцій не встановлювали обставини введення роботодавцем дистанційної форми роботи. Тому спірні правовідносини у порівнюваній ситуації у справах № 130/3548/21, № 682/1692/17, № 331/5291/19, № 697/233/21, № 607/22607/21, № 166/1321/21, № 750/14822/21, № 130/69/22 та у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, враховуючи встановлені судами обставини, не є подібними.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального закладу загальної середньої освіти «Луцький ліцей № 28 Луцької міської ради» залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 4 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк