Справа № 463/7410/22
Провадження № 2/463/121/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Мармаша В.Я.,

з участю секретаря с/з - Гавц О.Б.,

представника позивача - Зарембми В.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника ВДВС - Сеньківа А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, який до початку першого підготовчого судового засідання у справі уточнив, та остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна1/4 квартири АДРЕСА_1 , укладений шляхом проведення прилюдних електронних торгів від 02.02.2021 за лотом № 462789,припинити право власності на вказаний об`єкт відповідача ОСОБА_1 та витребувати його з незаконного володіння останнього. Позов відповідно до позовної заяви та інших заяв про суті спору мотивує тим, що єдине належне позивачу нерухоме майно, а саме 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 було реалізовано 02 лютого 2021 року на прилюдних торгах з реалізації майна боржників ДП «СЕТАМ» шляхом проведення процедури торгів за лотом № 462789. Згідно з інформацією розміщеною в загальному доступі на офіційному сайті підприємства організатором торгів з продажу майна виступив відповідач ДП «СЕТАМ», продавцем майна був відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), покупцем майна (переможцем торгів) виступив відповідач ОСОБА_1 . Згідно послідовної правової позиції Верховного Суду набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник (позивач ОСОБА_3 ), а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є виконавець та організатор електронних торгів, покупцем відповідно є переможець електронних торгів. Відповідно при судовому оскарженні результатів торгів як особливого виду договору купівлі-продажу до участі мають бути залучені всі учасники такого оскаржуваного правочину. Відповідно до норм ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Однак Шевченківський ВДВС м. Львова передав зазначене майно на прилюдні торги як їх продавець в рамках виконавчого провадження № 59920713, хоча фактично не набув прав на це майно. Так, вказане виконавче провадження було відкрито державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова Рослюком Р.Т., який 29.08.2019 виніс відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження №59920713. Підставою для відкриття ВП № 59920713 слугувала подана 29.08.2019 до Шевченківського ВДВС м. Львова заява стягувача ОСОБА_4 та долучений до неї виконавчий лист від 27.12.2018 № 463/2445/17. У виконавчому листі від 27.12.2018 № 463/2445/17 чітко вказана адреса боржника ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 . Натомість в своїй заяві ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_3 нібито проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,тобто на території Шевченківського району м. Львова, не надавши державному виконавцю жодного підтверджуючого цю інформацію документу. У свою чергу, державний виконавець, з`ясувавши, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю,був зобов`язаний повернути цей виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, як це в імперативній формі передбачено приписами ст. 4 Закону та п. 4 розділу III Інструкції із організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Мінюсті України 02.04.2012 за №489/20802 (надалі Інструкція). Однак цього державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Львова зроблено не було, а отже його дії з прийняття заяви та його рішення щодо відкриття виконавчого провадження не за місцем виконання та не за підвідомчістю були неправомірними. Крім того, неправомірно відкривши зазначене ВП № 59920713, державний виконавець не повідомив про це боржника ОСОБА_3 в порядку передбаченому ст. 28 Закону, а саме шляхом надсилання йому постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Адже,як вбачається з наявних в матеріалах справи документів цього ВП № 59920713, вся кореспонденція надсилалась боржнику ОСОБА_3 на адресу вказану стягувачем ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_3 . Таким чином, у відповідача Шевченківського ВДВС м. Львова не було правомочностей продавця за оспорюваним в цьому судовому процесі правочином. Вищезазначені дії та рішення Шевченківського ВДВС м. Львова як з відкриття зазначеного ВП № 59920713, так і всі інші дії та рішення в межах цього ВП були предметом судового оскарження у справі № 463/4617/22. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2022 року, яка була залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023 та набрала законної сили, визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова, вчинені та прийняті у виконавчому провадженні № 59920713, в т.ч. щодо винесення: постанови про відкриття виконавчого провадження № 59920713 від 29.08.2019, постанов про арешт коштів та майна боржника від 29.08.2019, про арешт майна боржника від 19.05.2020, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.09.2020, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021, укладення договору № 03-01-21 на проведення незалежної оцінки майна від 2021р., подання до Львівської філії ДП «СЕТАМ» заявки на реалізацію житлової нерухомості (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ) без номера та дати. Оскільки реалізація арештованого майна шляхом електронних торгів є різновидом договору купівлі-продажу, отже предметом договору є відповідне індивідуально визначене арештоване майно, а якщо виконавче провадження не відкрито, внаслідок чого майно не арештовано та не описано,отже, відсутній предмет договору - індивідуально визначене арештоване майно. Ще однією істотною умовою договору купівлі-продажу є ціна договору, яка для договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом електронних торгів, визначається внаслідок його (майна) оцінки залученим суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, який після укладення з ним відповідного договору складає Звіт про оцінку майна. Однак судом було визнано неправомірними всі дії виконавця (продавця), пов`язані з оцінкою предмету продажу. Отже, при укладені оскаржуваного договору купівлі-продажу була відсутня ще одна з істотних умов договору - початкова ціна продажу. Додатково дослідивши матеріали ВП № 59920713, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належне боржнику ОСОБА_3 на праві власності нерухоме майно 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якому знаходиться його місце постійного проживання,при сумі боргу за даним виконавчим листом 109685,08 грн., неправомірно передано для примусової реалізації. Згідно з приписом ч. 7 ст. 48 Закону «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Станом на 12.01.2021 загальна сума, що підлягала стягненню з боржника ОСОБА_3 у ВП № 59920713 була меншою 20 розмірів мінімальної заробітної плати (120000 грн.), оскільки становила 110781,93 грн., з яких 109685,08 грн. основний борг та 1096,85 грн. судовий збір, що підтверджується виконавчим листом від 27.12.2018 № 463/2445/17. З іншого боку, виконавець Шевченківського ВДВС м. Львова Рослюк Т.С. у п. 3 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2019 вказав, що з боржника слід стягнути виконавчий збір у розмірі 11078,19 грн. Однак стягнення виконавчого збору здійснюється не на підставі зазначення його суми в постанові про відкриття виконавчого провадження, а в порядку визначеному ст. 27 Закону шляхом винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Як вбачається з матеріалів справи, постанову про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору у ВП № 59920713 державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Львова виніс лише 15.01.2021, тобто вже після звернення стягнення на єдине належне боржнику ОСОБА_3 на праві власності майно. З матеріалів справи вбачається, що всі дії необхідні для примусової реалізації майна та передачі його на електронні торги були вчинені Шевченківським ВДВС м. Львова до 15 січня 2021 року, в тому числі 13.01.2021 Шевченківським ВДВС м. Львова у ВП № 59920713 зазначене майно було передано в ДП «СЕТАМ» з метою примусової реалізації на електронних торгах, лот № 462789, дата публікації 13.01.2021 14:09 год. Отже, на момент передачі Шевченківським ВДВС м. Львова майна боржника на примусову реалізацію постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ще не була винесена, а тому загальна сума боргу,що підлягала стягненню за ВП № 59920713, становила менше 20 розмірів мінімальної заробітної плати на той час. Відповідно відповідач не мав права здійснювати звернення стягнення на це єдине житло боржника шляхом передачі його на примусову реалізацію. Отже, слід дійти висновку про недійсність проведених електронних торгів з реалізації майна позивача. Щодо другої та третьої позовних вимог, а саме припинення права власності ОСОБА_1 на майно, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 та витребування його з незаконного володіння ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до Протоколу № 524318 проведення електронних торгів їх переможцем став ОСОБА_1 зі ставкою 578887,36 грн., із цієї суми в розпорядженні організатора торгів (ДП «СЕТАМ») залишилося 28944,37 грн. (19321,71грн. гарантійний внесок та 9622,66 грн. додаткова винагорода). Згідно норм ст. 1212 ЦК України відповідач Шевченківський ВДВС м. Львова та відповідач ДП «СЕТАМ» мали б повернути відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 578887,36 грн. у відповідних частках. При цьому Шевченківський ВДВС м. Львова з суми 549942,99 грн. частину коштів в сумі 499430,00грн. мав би стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (23670,25грн. та 475759,75 грн. відповідно) як безпідставно набуті кошти за торгами, які визнані недійсними. Однак в межах цієї справи відповідні вимоги щодо повернення безпідставно набутих коштів учасниками справи не заявлялись. З іншого боку, відповідач ОСОБА_1 , що був покупцем за недійсним правочином, зобов`язаний повернути набуте майно 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 продавцю, тобто Шевченківському ВДВС м. Львова. У свою чергу, Шевченківський ВДВС м. Львова як особа, що безпідставно набула та зберігала у себе зазначене майно зобов`язана повернути його законному власнику, тобто позивачу ОСОБА_3 .Оскільки ОСОБА_1 як переможець торгів, які підлягають визнанню недійсними, оформив право власності на нерухоме майно, яке на законних підставах не могло бути відчужене Шевченківським ВДВС в боржника ОСОБА_3 , отже, право власності на це майно має бути припинене судом, а майно підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. При цьому майно має бути витребуване від останньої особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 18/30 та від 25.07.2022 у справі № 278/607/17.За таких обставин, позивач ОСОБА_3 вважає, що із незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 слід витребувати1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Щодо добросовісності (недобросовісності) набуття майна ОСОБА_1 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду в п. 11.14 постанови від 08.11.2023 в справі №607/15052/16-ц. звернула увагу на те, що витребування майна у кінцевого набувача, добросовісність набуття нерухомості яким спростована, відповідатиме принципам справедливості та розумності. Надаючи оцінку добросовісності набуття майна така зазначила, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна є інші обставини та відомості, наявність яких або інформація про які повинна спонукати покупця до більшої обачливості. Згідно специфіки продажу майна з прилюдних торгів ДП «СЕТАМ» власник майна (боржник) не є його продавцем. Таким продавцем є державна виконавча служба (або приватний виконавець), в цьому випадку Шевченківський ВДВС м. Львова. Отже, з`ясуванню підлягає питання, чи міг знати відповідач ОСОБА_1 , що Шевченківський ВДВС м. Львова не мав права на відчуження його майно? Можна стверджувати, що відповідач, проявивши більшу наполегливість, допитливість та обачливість, мав можливість отримати достатньо інформації від Шевченківської ВДВС м. Львова для того, щоб з`ясувати, що Шевченківський ВДВС м. Львова не набув прав продавця цього нерухомого майна та не мав права на його відчуження на електронних торгах. Так, ОСОБА_1 подав заяву на участь в торгах з придбання спірного майна на офіційній інтернет-сторінці ДП «СЕТАМ» 23.01.2021 о 17:02:58 год. На момент подачі цієї заяви ОСОБА_1 вже довший час, а саме з 31.08.2020 був стягувачем з боржника ОСОБА_3 за іншим судовим рішенням, згідно з яким сума боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 становила 97080,68 доларів США (заочне рішення Личаківського районного суд м. Львова від 03.03.2020 у справі № 463/7634/19).27.08.2020 Личаківський районний суд за цим рішенням видав виконавчий лист № 463/7634/19 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 97080,68 доларів США. 31.08.2020 приватний виконавець Маковецький З.В. за вказаним судовим рішенням відкрив виконавче провадження № 62914043, про що виніс відповідну постанову. Як вбачається з матеріалів зазначеного виконавчого провадження,за період з 31.08.2020 станом на 13.01.2021 приватний виконавець Маковецький З.В. вчинив у ВП № 62914043 всі передбачені чинним законодавством дії як для з`ясування місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_3 , територіального місця знаходження належного йому майна, так і для відчуження в ОСОБА_3 єдиного належного йому нерухомого майна 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 , зокрема для передачі його для реалізації з прилюдних торгів ДП «СЕТАМ». Однак Шевченківський ВДВС м. Львова встиг передати на реалізацію це нерухоме майно за один день до появи у зведеному виконавчому провадженні ОСОБА_1 як стягувача. За таких обставин ОСОБА_1 , який достеменно знав, що реальний борг ОСОБА_3 перед ним є значно меншим від присудженої до стягнення заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 в справі № 463/7634/19 суми в розмірі 97080,68 доларів США(такий борг ОСОБА_3 становить всього 6742,50 доларів США, що підтверджується рішенням Личаківського районного суд м. Львова від 16.11.2023 у справі №463/7634/19, яке було ухвалене, в тому числі на підставі заяви ОСОБА_1 , якою він відмовився від решти позовних вимог до ОСОБА_3 ), але навіть нижче оціночної вартості єдиного активу ОСОБА_3 в сумі еквівалентній на той час орієнтовно 17000 доларів США. Проте, маючи намір безпідставно стягнути з ОСОБА_3 кошти понад його борг, тобто фактично з метою безпідставного збагачення ОСОБА_1 18.01.2021 забирає у приватного виконавця Маковецького З.В. виконавчий лист № 463/7634/19 від 27.08.2020 про стягнення з ОСОБА_3 коштів в сумі 97080,68 доларів США та в цей же день подає цей виконавчий лист до Шевченківського ВДВС.У відповідній заяві про примусове виконання цього судового рішення ОСОБА_1 також просив Шевченківський ВДВС м. Львова про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_4 ) у зведене виконавче провадження.20.01.2021 Шевченківський ВДВС м. Львова, реагуючи на заяву ОСОБА_1 , відкрив виконавче провадження № 64188630. Відповідно до припису пункту 14 розділу III Інструкції постанова про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження виноситься не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження). Однак всупереч вищевказаному припису Інструкції з організації примусового виконання рішень, а також вимозі ОСОБА_1 та його попередження ДВС на необхідності неухильного дотримання вимог чинного законодавства при виконанні судового рішення, зокрема щодо об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження,Шевченківський ВДВС м. Львова відповідну постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 59920713 та № 64188630у зведене виконавче провадження виніс лише 10.02.2021, тобто вже після того, як електронні торги ДП «СЕТАМ» відбулись 02.02.2021,а майно придбав саме ОСОБА_1 ,який формально на той момент ще не був стягувачем за виконавчим провадженням, в рамках якого це нерухоме майно було реалізоване (ВП№ 59920713). Якщо б Шевченківський ВДВС м. Львова об`єднав відкрите 20.01.2021 ВП № 64188630 (за заявою ОСОБА_1 ) з раніше відкритим ВП № 59920713 (за заявою ОСОБА_4 ) в зведене виконавче провадження 21.01.2021, як це передбачено Законом, то ОСОБА_1 , знаючи за результатами проведеної приватним виконавцем Маковецьким З.В. роботи, що в боржника ОСОБА_3 відсутнє будь-яке майно на території Шевченківського району м. Львова,мав би можливість ознайомитись зі всіма матеріалами зведеного виконавчого провадження й з`ясувати, на яких підставах в Шевченківському ВДВС м. Львова було відкрито виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_6 з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а всі вчинені в ньому Шевченківським ВДВС м. Львова дії та рішення є неправомірними. Таким чином, ОСОБА_1 ,проявивши необхідну в такому випадку наполегливість, допитливість та обачливість, мав всі можливості встановити,що, приймаючи участь в торгах, у випадку своєї перемоги фактично буде купувати майно в особи(Шевченківський ВДВС м. Львова),яка не мала права його відчужувати. Все наведене підтверджує недобросовісність ОСОБА_1 як учасника торгів, їх переможця та покупця 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , який міг знати, що Шевченківський ВДВС м. Львова не має права відчужувати його майно. А тому зазначене нерухоме майно може бути в нього витребуване та повернуте власнику ОСОБА_3 .Визначальним також є аспект, на який звернув увагу Львівський апеляційний суд у постанові від 11.04.2023 в справі № 463/4617/22, а саме неправомірності передачі на реалізацію нерухомого майна, в якому знаходиться єдине місце постійного проживання боржника.

Відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подав відзив на позовну заяву,у якому проти позову заперечив з підстав того, щона виконанні у відділі перебувало зведене виконавче провадження № 64463970, до складу якого входило два виконавчих провадження: виконавче провадження № 64188630 з примусового виконання виконавчого листа №463/7634/19, виданого 03.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 97080,68 доларів США, з яких 4350 доларів США - сума основного боргу, 89610 доларів СІЛА - 2,5 проценти за користування коштами в день, 3120,68 доларів США пеня; виконавче провадження №59920713 з примусового виконання виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_4 в розмірі 109685,08 грн. боргу та 1096,85 грн. судового збору. 29.08.2019 на адресу Відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження, до якої додано оригінал виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м. Львова. В своїй заяві стягувач повідомив, що фактичне місце проживання боржника: АДРЕСА_3 . Згідно зі ст. 24 Закону «Про виконавче провадження» право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Враховуючи зміст цієї статті, саме стягувач обрав місце виконання рішення суду за фактичною адресою місця проживання боржника, а саме: АДРЕСА_4 державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м.Львові Рослюком Т.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження. 29.08.2019 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. Відповідно до відповідей банківських установ кошти для задоволення вимог стягувача були відсутні. 19.05.2020 на адресу Відділу надійшло свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 10.09.2020 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Цього ж дня державним виконавцем скеровано подання до Личаківського районного суду м.Львова про визначення частки,що належить боржнику ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 для подальшої її реалізації. Дізнавшись із Єдиного реєстру судових рішень, що частка в квартирі АДРЕСА_1 вже виділена,державний виконавець Рослюк Т.С. 12.01.2021отримав копію такого рішення, виготовленого за допомогою автоматизованої системи документообігу суду, та його оригінал з мокрою печаткою від 13.01.2021.Державним виконавцем 12.01.2021 винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості1/4 частки квартири в будинку АДРЕСА_5 та комори в підвалі.13.01.2021 на адресу відділу надійшов висновок (звіт) експерта Швець І.З. про незалежну оцінку майна1/4 квартири АДРЕСА_1 .13.01.2021 державним виконавцем скеровано повідомлення про вартість арештованого майна сторонам виконавчого провадження за адресою фактичного проживання, вказаноюстягувачем.13.01.2021 державним виконавцем підготовлено проект заяви про реалізацію арештованого майна. Цього ж дня підписано таку заяву за допомогою кваліфікованого електронного підпису та відправлено ДП «СЕТАМ» в електронному вигляді через особистий кабінет відділу, відтак усі вимоги Порядку проведення електронних торгів та вимог Закону України «Про виконавче провадження» дотримано. Відповідно до позовної заяви позивач стверджує, що сума боргу за виконавчим документом не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати (120 тис. грн.), що, в свою чергу, позбавляло державного виконавця права передавати єдине житло боржника на реалізацію. Проте ця думка є хибною, оскільки відповідно до п.7 ст. 48 Закону у разі, якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням (тобто, враховуючи виконавчий збір 10% від суми стягнення та витрати виконавчого провадження) не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Однак сума, що підлягала стягненню за виконавчим провадженням становила: 110781,93 + 11078,19 + 500,00 + 4300,00 = 126660,12 грн., з яких 110781,93 грн. борг згідно виконавчого документа, 11078,19 грн. виконавчий збір, 500,00 грн. витрати виконавчого провадження та 4300,00 грн. повернення авансового внеску стягувачу, оплаченого за оцінку арештованого майна експертом, що, в свою чергу, перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. Позивач у своїй заяви посилається на Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова у справі №463/4617/22 від 05 вересня 2022 року, якою частково задоволено скаргу ОСОБА_3 , однак дана ухвала Личаківського районного суду м.Львова оскаржується в касаційному порядку та може бути скасована. Крім того, 18.01.2021 на адресу відділу надійшла заява ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа №463/7634/19, виданого Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів розмірі 97080,68 доларів США, з яких 4350 доларів США - сума основного боргу, 89610 доларів США - 2,5% за користування коштами в день, 3120,68 доларів США - пеня. 20.01.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої сгягувач отримав наручно, а боржнику відправлено рекомендованим листом за адресою вказаною у виконавчому документі. 10.02.2021 державним виконавцем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №59920713 та №64188630 у зведене виконавче провадження № 64463970. 02.02.2021 відбулись торги по лоту №462789, а саме: 1/4 частки трикімнатної квартири загальною площею 77,30 м.кв., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , переможцем якого став ОСОБА_1 24.02.2021 державним виконавцем видано акт про проведені електронні торги. 25.02.2021 винесено постанову про зняття арешту з майна. 26.04.2021 винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачам. Оскільки виконавчі дії з реалізації арештованого майна були проведені у відповідності з чинним законодавством просив у позові відмовити.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали із підстав та мотивів, викладених у поданих ними заявах по суті спору, представник відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) проти позову заперечив із підстав та мотивів, зазначених у поданому відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав того, що позивачем первинно було обрано невірний спосіб захисту цивільного права. До початку розгляду справи ним було подано заяву про зміну предмету позову, яка за своїм змістом не є заявою про зміну предмету і підстав позову, а є новим позовом, оскільки заявлено нову вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка може бути предметом лише окремого судового розгляду. Натомість, первинно заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду правову позицію, сформульовану у Постанові Верховного Суду від 17.01.2024 в аналогічній справі № 752/18246/21. Крім того, позивачем не спростовано презумпцію добросовісності набуття у власність відповідачем ОСОБА_1 спірного нерухомого майна. Доводи позовної заяви грунтуються виключно на припущеннях. Відповідач ОСОБА_1 на час проведення торгів не був учасником виконавчого провадження та не міг перевірити законність (незаконність) дій державного виконавця та ДП «Сетам». Крім того, на даний час боргове зобов`язання, згідно якого відбулась реалізації нерухомого майна, не погашене, а останнє рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2023 у цій справі № 463/7634/19, яке не набрало законної сили, також не виконано.

Представник відповідача Державного підприємства «Сетам» та третя особа ОСОБА_4 в судові засідання з розгляду цієї справи жодного разу не з`явились, належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи, заяв по суті спору до суду не подавали. З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Позовна заява надійшла до суду 13.10.2022. Ухвалою суду від 22.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. До початку першого підготовчого судового засідання у справі 09.12.2022 позивачем було подано заяву про зміну предмету і підстав позову, яка прийнята до розгляду судом, оскільки подана із дотриманням вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Доводи сторони відповідача ОСОБА_1 , що така за своїм змістом не є заявою про зміну предмету і підстав позову є необгрутованими, оскільки обрання позивачем способу захисту цивільного права безпосередньо стосується правових підстав його позову. 09.12.2022представником відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) подано відзив на позов. Ухвалою суду від 03.02.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами або витребувані за їх клопотанням судом.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

При розгляді цієї справи правове значення для суду при вирішенні спору має цивільна справа № 463/4617/22 за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у виконавчому провадженні № 59920713 та цивільна справа № 463/7634/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в межах якої видавався виконавчий лист, який у подальшому був пред`явлений до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 28.02.1996 на праві спільної сумісної власності разом із членами сім`ї належала спірна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 77,3 кв.м., яка була єдиним належним йому на праві власності нерухомими майном та одночасно місцем рестрації його проживання.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 97080,68 доларів США, з яких: 4350,00 доларів США сума основного боргу, 89610,00 доларів США 2,5% за користування коштами в день, 3120,68 доларів США пеня, а також 9801,02 грн. судових витрат у справі.

Однак ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було скасовано.

Під час нового судового розгляду рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16.11.2023 (рішення суду не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному порядку) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4350, 00 доларів США - основного боргу; та 2392,50 доларів США 2,5 процентів за користування коштами в день, а також 705 грн. 26 коп. судового збору. При цьому встановлено, що ціна позову була добровільно зменшена (з 97080,68 доларів США до 7507,50 доларів США)за заявою представника позивача від 10.05.2023, а судове рішення оскаржується представником позивача ОСОБА_1 з підстав неправильного нарахування належних до стягнення судових витрат, що стверджується копією апеляційної скарги долученої до матеріалів справи.

До моменту скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 на його підставі видавався виконавчий лист, який ОСОБА_1 первинно був пред`явлений до виконання приватному виконавцю Маковецькому З.В., який31.08.2020 за вказаним виконавчим листом відкрив виконавче провадження № 62914043, про що виніс відповідну постанову. Як вбачається з матеріалів зазначеного виконавчого провадження, за період з 31.08.2020 по 13.01.2021 приватний виконавець Маковецький З.В. вчинив у ВП № 62914043 всі необхідні дії для з`ясування місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_3 , територіального місця знаходження належного йому майна. Однак 18.01.2021 за заявою стягувача останньому повернуто виконавчий лист № 463/7634/19 від 27.08.2020 про стягнення з ОСОБА_3 коштів в сумі 97080,68 доларів США, після чого у цей же день стягувач ОСОБА_1 повторно подав зазначений виконавчий лист до Шевченківського ВДВС м. Львова та у заяві про примусове виконання цього судового рішення просив Шевченківський ВДВС м. Львова про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_4 ) у зведене виконавче провадження. 20.01.2021 Шевченківський ВДВС м. Львова, реагуючи на заяву ОСОБА_1 , відкрив виконавче провадження № 64188630. Всупереч пункту 14 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень Шевченківський ВДВС м. Львова відповідну постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 59920713 та № 64188630у зведене виконавче провадження виніс лише 10.02.2021, тобто після того, як електронні торги ДП «Сетам» відбулись 02.02.2021, а спірне майно придбав саме ОСОБА_1 ,який на той момент не був стягувачем за виконавчим провадженням, в рамках якого це нерухоме майно було реалізоване (ВП№ 59920713).

Таким чином, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)перебувало зведене виконавче провадження № 64463970, до складу якого входило два виконавчих провадження: виконавче провадження № 64188630 з примусового виконання виконавчого листа №463/7634/19, виданого 03.03.2020 Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 97080,68 доларів США, з яких 4350 доларів США - сума основного боргу, 89610 доларів США - 2,5 проценти за користування коштами в день, 3120,68 доларів США пеня; виконавче провадження №59920713 з примусового виконання виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_4 в розмірі 109685,08 грн. боргу та 1096,85 грн. судового збору.

29.08.2019 на адресу Відділу надійшла заява стягувача ОСОБА_4 про відкриття виконавчого провадження, до якої додано оригінал виконавчого листа №463/2445/17, виданого 27.12.2018 Личаківським районним судом м.Львова. В своїй заяві стягувач повідомив, що фактичне місце проживання боржника: АДРЕСА_4 державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м.Львові Рослюком Т.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт коштів боржника.

10.09.2020 державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Цього ж дня державним виконавцем скеровано подання до Личаківського районного суду м.Львова про визначення частки,що належить боржнику ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 для подальшої її реалізації, яке було задоволено ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.12.2020 та визначено боржнику ОСОБА_3 1/4 частку у вказаному нерухомому майні.

12.01.2021 державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні з метою визначення вартості1/4 частки квартири в будинку АДРЕСА_5 та комори в підвалі.13.01.2021 на адресу державного виконавця надійшов висновок (звіт) експерта Швець І.З, про незалежну оцінку майна 1/4 квартири АДРЕСА_1 . Тоді ж державним виконавцем підписано та відправлено до ДП «Сетам» в електронному вигляді заяву про реалізацію арештованого майна.

Разом із тим, як встановлено судом, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2022, яка була залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023 та набрала законної сили, визнано неправомірними дії та рішення державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львова, вчинені та прийняті у виконавчому провадженні № 59920713, в тому числі щодо винесення:постанови про відкриття виконавчого провадження № 59920713 від 29.08.2019, постанов про арешт коштів та майна боржника від 29.08.2019, про арешт майна боржника від 19.05.2020, про опис та арешт майна (коштів) боржника від 10.09.2020, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 12.01.2021, укладення договору № 03-01-21 на проведення незалежної оцінки майна від 2021року, подання до Львівської філії ДП «Сетам» заявки на реалізацію житлової нерухомості (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ) без номера та дати. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець, відкривши виконавче провадження за самим лише повідомленням стягувача про місце проживання боржника на території Шевченківського району м. Львова, без жодного документального підтвердження стягувачем повідомленої державному виконавцю інформації та без належної перевірки державним виконавцем такої інформації, доступ до якої він має, згідно з наданими йому законом повноваженнями, оскільки повідомлене стягувачем місце проживання боржника відрізнялося від місця проживання боржника, зазначеного у виконавчому листі, діяв неправомірно, а не повідомлення боржника у встановленому законом порядку про початок примусового виконання рішення суду призвело до порушення його прав, як сторони виконавчого провадження, та неправомірної передачі належного боржнику на праві власності нерухомого майна, в якому знаходиться його місце постійного проживання, при сумі боргу за даним виконавчим листом 109685,08 грн., для примусової реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно постанову про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору у ВП № 59920713 державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Львова виніс лише 15.01.2021, тобто після звернення стягнення на єдине належне боржнику ОСОБА_3 на праві власності майно. З матеріалів справи вбачається, що всі дії необхідні для примусової реалізації майна та передачі його на електронні торги були вчинені Шевченківським ВДВС м. Львова до 15 січня 2021 року, в тому числі 13.01.2021 Шевченківським ВДВС м. Львова у ВП № 59920713 зазначене майно було передано в ДП «Сетам» з метою примусової його реалізації на електронних торгах, лот № 462789, дата публікації 13.01.2021 14:09 год. Отже, на момент передачі Шевченківському ВДВС м. Львова майна боржника на примусову реалізацію,постанова про стягнення з боржника виконавчого збору ще не була винесена, а тому загальна сума боргу,що підлягала стягненню за ВП № 59920713становила менше 20 розмірів мінімальної заробітної плати на той час. Таким чином, з врахуванням обставин, встановлених судом в ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 05.09.2022, яка була залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023, та встановлених судом у цій справі, відповідач Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не мав права здійснювати звернення стягнення на єдине житло боржника шляхом передачі його на примусову реалізацію, а відповідно організатор торгів (ДП «Сетам») не прав на їх проведення.

Відповідно до Протоколу від 02.02.2021 № 524318 проведення електронних торгів їх переможцем було визначено ОСОБА_1 зі ставкою 578887,36 грн., із цієї суми в розпорядженні організатора торгів (ДП «СЕТАМ») залишилося 28944,37 грн. (19321,71 грн. гарантійний внесок та 9622,66 грн. додаткова винагорода), решту суми в подальшому виплачено стягувачам ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (23670,25грн. та 475759,75 грн. відповідно). 24.02.2021 державним виконавцем видано акт про проведені електронні торги, після чого на підставі виданого свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 321 від 28.05.2021 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 (витяг про реєстрацію права власності № 258835863 від 28.05.2021).

Відповідно до правових висновків, сформульованих у Постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у справ № 752/18246/21, у подібних правовідносинах, судом встановлено наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб),що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) ? сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб,що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону,а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено,що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Порядок реалізації арештованого майна визначено відповідними положеннями Порядку.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця ? учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655,частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином,відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом із тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить

про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України:від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15,від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, провадження № 61-16353сво18).

Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (див. постанову Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18, провадження № 61-86св20).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити, зокрема відомості про чинні обтяження майна, зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек).

Заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами, зокрема копіями документів, що підтверджують наявність (відсутність) чинних обтяжень майна (пункту 3 розділу ІІ Порядку).

Згідно із частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

У цій справі позивач, звернувшись до суду з позовом до відповідачів, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна у формі проведених електронних торгів, припинивши право власності покупця за цим договором та витребувавши із незаконного володіння останнього на його користь спірне нерухоме майно.

Доводи сторони відповідача ОСОБА_1 містять, у тому числі, обгрунтування, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту порушеного права, зокрема щодо вимог про визнання недійсними електронних торгів та припинення права власності покупця на спірний об`єкт нерухомого майна.

Суд враховує, що статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судому спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно,

без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів

про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа,яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження № 61-29040св18)).

У цій справі позивач ОСОБА_3 є власником спірної 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, відповідач ОСОБА_1 набув право власності на вищевказаний об`єкт, яке було зареєстроване в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, як встановлено вище, вказаний договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права відчужувати спірне нерухоме майно. Таким чином, встановлено відсутність внутрішньої волі у ОСОБА_3 на відчуження спірного нерухомого майна та права на вчинення відповідних дій від його імені у продавців нерухомого майна (Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та організатор торгів з продажу майна ДП «Сетам»). Було встановлено, що державним виконавцем незаконно звернуто стягнення на спірне майно та подано відповідну заявку на адресу організатора торгів на реалізацію майна. Тому ДП «Сетам» незаконно провело 02.02.2021 електронні торги з реалізації спірного майна, за результатами яких було складено відповідний протокол, акт державного виконавця про проведення електронних торгів, видано свідоцтво про право власності на вказане майно та внесено запис про право власності на майно за ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановлено, що крім інших вимог, позивачем заявлено вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах,що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою,яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16,який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21) та інших.

У цій справі встановлено, що спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі торгів, проведених 02лютого 2021 року із порушенням норм чинного законодавства, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_1 , який, у свою чергу, не є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках(стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах,і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів(відповідного правочину купівлі-продажу),складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу(пункт 44).

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця,який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57),від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16(пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного щляхом проведення прилюдних торгів, та про припинення права власності відповідача ОСОБА_1 не є належним способом захисту цивільного права, оскільки з метою належного захисту порушених прав позивачем пред`явлено позов про витребування спірного майна на його користь на підставі статей 387, 388 ЦК України. Такі позовні вимоги (про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про припинення права власності) є неефективним способом судового захисту, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є достатньою підставою для здійснення відповідних реєстраційних дій на користь позивача, як законного власника майна. А тому зазначені вище позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).

У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, слід передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі

№ 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

У цій справі, оцінюючи добросовісність/недобросовісність ОСОБА_1 , суд виходить наступного.

Як було встановлено вище, первинно відповідач ОСОБА_1 звертався із позовом до ОСОБА_3 (справа № 463/7634/19) про стягнення заборгованості за договором позики, в розмірі 97080,68 доларів США, з яких лише 4350 доларів США становила сума основного боргу. Після скасування ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.08.2022 заочного рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.03.2020 у цій справі та нового судового розгляду відповідач ОСОБА_1 добровільно зменшив заявлений раніше обсяг позовних вимог до суми в розмірі 4350,00 доларів США - основного боргу, 2392,50 доларів США 2,5 процентів за користування коштами в день, а також 765,00 доларів США трьох процентів річних. Таким чином, ціна позову відповідачем ОСОБА_1 була добровільно зменшена (з 97080,68 доларів США до 7507,50 доларів США) та становила істотно менше оціночної вартості спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .

Однак встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 , якому було відомо про реальний обсяг боргового зобов`язання ОСОБА_3 перед ним, до виконання було пред`явлено виконавчий лист приватному виконавцю Маковецькому З.В., виходячи з обсягу грошового зобов`язання в розмірі 97080,68 доларів США.

Також встановлено, що приватним виконавцем Маковецьким З.В. після відкриття за заявою ОСОБА_1 31.08.2020 виконавчого провадження № 62914043 були встановлені обставини щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_3 , територіального місця знаходження належного йому майна.

Незважаючи на навність та обізнаність із цією інформацією (чи можливість бути з нею обізнаним як сторона виконавчого провадження) відповідач добровільно відкликав 18.01.2021 зазначений виконавчий лист від приватного виконавця Маковецького З.В. та пред`явив його до виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) без врахуванням наявних у нього в межах виконавчого провадження відомостей щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_3 . Таким чином, на думку суду, відповідач ОСОБА_3 , проявивши необхідну в такому випадку наполегливість, допитливість та обачливість з врахуванням наявної у нього інформації щодо місця реєстрації та постійного проживання боржника ОСОБА_3 мав всі можливості встановити відсутність законних підстав для проведення виконавчих дій у Шевченківському ВДВС м. Львова та, як наслідок, що приймаючи участь в торгах, у випадку своєї перемоги,фактично буде купувати майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Зазначений висновок суду не спростовується тією обставиною, що формально на час проведення конкурсу з реалізації арештованого майна позивача відповідач ОСОБА_1 ще не мав статусу стягувача у зведеному виконавчому провадженні, оскільки заяву про об`єднання його виконавчого провадження з виконавчим провадженням № 59920713 (стягувач - ОСОБА_4 ) у зведене виконавче провадження ним було подано ще 18.01.2021, однак із порушенням визначеного у законодавстві строку, таке було об`єднано у зведене виконавче провадження лише 10.02.2021, тобто після проведення 02.02.2021 торгів з реалізації майна позивача ОСОБА_3 , учасником та переможцем яких став ОСОБА_1 , який із останнім на той час перебував у зобов`язальних грошових правовідносинах (як кредитор), і таким чином, навіть з порушенням вимог чинного законодавства про виконавче провадження, в тому числі щодо місяця вчинення виконавчих дій, належного інформування боржника про виконавчі дії за місцем його проживання, порядку і підстав проведення електронних торгів з реалізації майна боржника, намагався отримати задоволення власних вимог як кредитора за рахунок майна боржника ОСОБА_3 , а тому відповідач ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем у розумінні положень частини першої 388 ЦК України. Таким чином, позов у частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати (судовий збір в загальній сумі 2977,20 грн.)підлягає стягненню на користь позивача з кожного із відповідачів у рівних частках пропорційно до задоволених позовних вимог (задоволено одну позовну вимогу з трьох, тобто на 1/3).

Керуючись ст.ст. 12-13, 137, 259, 265 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 317, 321, 330, 387, 388 ЦК України, ст. 1, 3, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,

у х в а л и в :

позов задовольнити частково.

Витребувати від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_3 нерухоме майно 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 77,3кв.м.

В решті вимог позову - відмовити.

Стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_1 з кожного на користь ОСОБА_3 по 330,80 грн. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в порядку і строки передбачені ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено і підписано 05.03.2024.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач:Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Котлярська, 6, .

Відповідач:Державне підприємство «СЕТАМ», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя Мармаш В. Я.