Провадження № 22-ц/4808/346/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Луганської В.М., Баркова В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стретович Інни Сергіївни на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла адвокат Стретович І.С., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн..

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Стретович І.С. оскаржила додаткове рішення суду. В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що рішення ухвалено з порушенням процесуальних норм позивача та його представника не повідомлено про розгляд справи, що є порушенням права на справедливий суд. Позивачу не були направлені докази понесених відповідачем витрат на правничу допомогу. Представник ОСОБА_4 неодноразово заявляла суду про те, що ні позивач, ні вона не отримували заяви про ухвалення додаткового рішення, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості заявити про неспівмірність таких витрат.

Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень і клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу розглянув як заяву про ухвалення додаткового рішення. Нормами ЦПК України не передбачено приєднання до справи, по якій винесено рішення, клопотань про приєднання доказів на обґрунтування своєї позиції.

Також вказує на невідповідність доказів оплати послуг адвоката відповідача вимогам законодавства, оскільки надана квитанція форми №ПО-Д2 не може бути доказом такої оплати, тому що не відповідає затвердженому формату.

Відтак, докази, надані відповідачем, не можна приймати для вирішення такого питання, вони не можуть бути безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, який має бути обґрунтований та доведений.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не явилися.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стретович І.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Саварин С.С., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.11.2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів (т.1 а.с.239-246).

04.12.2023 року ОСОБА_3 подав до суду клопотання про вирішення питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12600 грн з наданням відповідних доказів (т.2 а.с.1).

На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем, надано ордер на надання правничої допомоги, договір про правничу допомогу від 13.12.2021 р. між адвокатом Саварин С.С. та Онучак Т.М., Додаткову угоду №1 від 13.12.2021 року до договору про надання правничої допомоги від 13.12.2021 року, акт виконаних робіт від 04.12.2023 року, квитанцію про оплату на суму 12600 грн, копію електронного листа про направлення копії клопотання представнику позивача (т.1 а.с.35-37, 48-51, т.2 а.с. 2-6)

В поданому в першій інстанції відзиві на позовну заяву відповідачем ОСОБА_3 зазначено орієнтований розрахунок суми витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. (т.1 а.с. 51)

Суд першої інстанції дослідив акт виконаних робіт із договором про надання правової допомоги, встановив, що зазначені документи містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розмір гонорару. В ході розгляду справи підтверджено, що відповідачу була надана професійна правнича допомога, обсяг якої належно доведений ОСОБА_3 . При цьому суд врахував складність справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, і, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, час розгляду справи, реальну участь адвоката в восьми судових засіданнях (21.12.2021, 07.07.2022, 20.09.2022, 13.10.2022, 03.10.2023, 02.11.2023, 23.11.2023 та 29.11.2023), зменшив розмір витрат на правничу допомогу і задовольнив заяву частково, стягнувши 10000 грн.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, представник позивача посилалася на те, що судом не виконаний належно обов`язок стосовно повідомлення учасників справи про розгляд питання щодо стягнення судових витрат.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами третьою та четвертою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Положення ЦПК України визначають обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (частини друга, третя статті 246 ЦПК України). Отже, законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

У процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Подібний правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі N 911/3312/21, провадження N 12-43гс22, в якій на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано правове питання про порядок і процедуру ухвалення додаткового судового рішення.

Враховуючи те, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року винесено за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, тому відповідно до вимог ЦПК України додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2023 року повинно бути ухвалене у такому самому порядку.

Однак матеріали справи не містять підтверджень про належне повідомлення сторін стосовно дати та часу судового засідання з розгляду питання про витрати на правничу допомогу.

Отже, у порушення вищенаведених норм ЦПК України суд першої інстанції розглянув заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без належного повідомлення учасників справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою ( стаття 376 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції не забезпечив реалізацію процесуальних прав позивача не повідомив його належним чином про засідання суду, про що позивач і зазначив в апеляційній скарзі, то така обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення апеляційний суд приймає до уваги таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Як вже зазначалося, суд зобов`язаний призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

Доводи апеляційної скарги представника позивача, які стосуються порушення представником вимог процесуального закону у зв`язку з поданням такого клопотання із долученими доказами, і порушення судом порядку розгляду такого клопотання, не приймаються апеляційним судом, оскільки матеріалами справи підтверджено, що представник відповідача направила на електронну адресу представника позивача, вказану власне адвокатом позивача у справі, клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу з копіями доказів, пізніше також направила вказані документи поштою. Представник відповідача направила такі документи і до системи Електронний суд, але система не працювала, документи не були відображені. Колегією суддів перевірені такі дані: з ЄСІТС вбачається, що 04.12.2023 року було направлено представником клопотання із додатками, у зв`язку із технічною проблемою тексти вказаних документів не відображені. Представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснила, що отримала вказані документи через власну електронну пошту, але не давала їм оцінку у зв`язку із порушенням порядку направлення. Доводів щодо неспівмірності витрат обсягу наданої правничої допомоги апелянт не наводив.

Отже, матеріалами справи спростовуються твердження апелянта про те, що відповідач, який подав клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу із доказами, не надав таких матеріалів іншій стороні. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішував питання розподілу судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат встановлюється :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

У відповідності до принципів змагальності і диспозитивності саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі справи вбачається, що адвокат Саварин С.С. як представник відповідача Онучака Т.М., подавши суду клопотання про вирішення питання стосовно витрат на правничу допомогу, діяла саме у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України: до закінчення судових дебатів відповідачем було заявлено про стягнення таких витрат, і протягом п`яти днів після ухвалення рішення подано клопотання і докази витрат на правничу допомогу.

При вирішенні даного питання, суд першої інстанції дослідив надані відповідачем письмові докази виконаних робіт з надання правничої допомоги, перевірив фактичний обсяг виконаних робіт, врахував позиції постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, і прийшов до висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Перевіривши справу, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції стосовно часткового задоволення клопотання про стягнення судових витрат в такому ж розмірі, оскільки апеляційна скарга на додаткове рішення суду по суті спору не містить критику стосовно порядку, обсягу і складності наданих послуг з правничої допомоги, а відповідач ОСОБА_3 додаткове рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана відповідачем квитанція про оплату послуг адвоката не відповідає затвердженій формі для подібних документів, не мають значення, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими тільки в частині незаконності рішення стосовно порушення норм процесуального права, пов`язаних із обов`язком повідомлення учасників справи про судове засідання, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про відшкодування судових витрат - стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стретович Інни Сергіївни задовольнити частково.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2023 року скасувати.

Заяву представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 березня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

В.М. Барков