ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2024 року м. Кропивницький

справа № 404/428/24

провадження № 22-ц/4809/702/24

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Голованя А.М., Дуковського О.Л.,

при секретарі - Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року (суддя Кулінка Л.Д.) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . Заява обґрунтована тим, що вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, яке рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.02.2023 було розірване. Вказала, що вони мають у спільній власності квартиру по АДРЕСА_1 , в якій ОСОБА_2 постійно не проживає, однак коли приходить до квартири вчиняє відносно неї домашнє психологічне насильство, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 строком на шість місяців:

-заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , а саме: у квартирі АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань до 2 км. до місця проживання ОСОБА_1 , а саме: до квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_2 переслідувати ОСОБА_1 та в будь-який спосіб спілкуватись з нею.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 06.07.1985 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області (повторно), актовий запис №1278 - розірвано (а.с.3-4).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 264633346 від 06.07.2021 року, частка квартири АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 (а.с.41).

Згідно копії довідки Кропивницького відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції України встановлено, що 08.07.2020 року ОСОБА_1 звернулась до поліції із заявою, про те, що її чоловік ОСОБА_2 вчиняє відносно неї домашнє насилля. В ході проведення перевірки встановити та опитати ОСОБА_2 було неможливо, так як при неодноразовому відвідуванні адреси: АДРЕСА_1 , ніхто не відчинив двері (а.с.5).

Кропивницьким відділом поліції Головного управління поліції Національної поліції України на звернення ОСОБА_1 надано листа, в якому повідомлено, що її звернення зареєстроване в журнал єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події за № 34246 від 08.07.2020 року. У ході розгляду звернення було неможливо опитати правопорушника та встановити всі обставин даної події, так як останній відсутній за місцем мешкання і тому в разі встановлення його фактичного місця перебування буде вирішуватись питання про притягнення його до відповідальності згідно чинного законодавства (а.с.6).

Згідно копії довідки Кропивницького відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції України встановлено, що 29.07.2020 року ОСОБА_1 звернулась до поліції із заявою, про те, що її чоловік ОСОБА_2 вчиняє відносно неї домашнє насилля. При розгляді вказаних матеріалів встановлено, що ОСОБА_2 на даний час знаходиться в Польщі на заробітках та коли він повернеться не відомо (а.с.7).

Відповідно до довідки Кропивницького відділу поліції Головного управління поліції Національної поліції України встановлено, що 17.10.2022 року ОСОБА_1 звернулась до поліції із заявою, про те, що її чоловік ОСОБА_2 вчиняє відносно неї домашнє насилля. При розгляді вказаних матеріалів встановлено, що на момент перевірки не представилось встановити всіх обставин події, та те, що відбувається процес розлучення та поділу майна, а також відсутні свідки даної події, в даному випадку відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення (а.с.8).

Відповідно до копії заяви та пояснень 10.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області з заявою про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності. З вказаної заяви та пояснень вбачається, що 10.01.2024 року ОСОБА_2 вчинив сварку, почав ображати заявницю, виганяти її з квартири, почав погрожувати розправою. Зазначила, що в таких діях вбачає погрозу своєму життю та здоров`ю. (а.с.11-12).

На підставі вищевикладеного 10 січня 2024 року винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серія АА № 367784 (а.с.13).

Згідно копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серія АА № 257563, з`ясовано, що 12 квітня 2023 року близько 18 год. 00 хв. ОСОБА_1 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , словесно ображала та погрожувала своєму чоловіку ОСОБА_2 . Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 7 діб з 20 год. 20 хв. 12.04.2023 року та діє до 20 год. 20 хв. 19.04.2023 року (а.с.42).

Також з копії термінового заборонного припису стосовно кривдника серія АА № 367777, з`ясовано, що 10 січня 2024 року близько 07 год 00 хв. ОСОБА_1 перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , почала ображати колишнього чоловіка ОСОБА_2 . Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 10 діб з 08 год. 30 хв. 10.01.2024 року та діє до 08 год. 30 хв. 20.01.2024 року (а.с.43).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27 листопада 2019 року справа № 753/23624/18 (постановою суду зменшено обсяг обов`язків, які було покладено на кривдника рішенням апеляційного суду) міститься правовий висновок щодо обставин, які підлягають установленню судом, для видачі обмежувального припису.

«… Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».

Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно розділу IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

У відповідності до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350--2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350--6 цього Кодексу.

Згідно з п. 3, 6, 7, 8 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Вказана правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19.

Перевіряючи доводи заявника, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявник не надала належних доказів того, що своїми діями ОСОБА_2 створює для неї небезпеку, при цьому не тільки заявниця зверталася з заявами до поліції щодо вчинення відносно неї домашнього насильства, а і ОСОБА_2 також звертався з відповідними заявами і стосовно заявниці також застосовувались заборонні приписи, які свідчать про конфлікт між колишнім подружжям щодо поділу спільного майна.

Враховуючи вищенаведене та те, що заявниця не надала безаперечних доказів на підтвердження своїх доводів, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про продовження дії обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.07.2024.

Судді:

О.А.Письменний А.М. Головань О.Л. Дуковський