Справа № 188/56/24
Провадження № 2-о/188/25/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючої судді Місюри К.В.,

за участю секретаря Лисяк А.Є.,

представника заявника ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з заявою про встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Лисичанськ Луганської області. Заявниця зазначає, що у зв`язку зі збройною агресією Росії вона була вимушена покинути зареєстроване місце проживання та переміститися до м. Дніпро . Її чоловік залишився вдома за станом здоров`я та щоб не допустити обкрадання їх квартири, попередити акти мародерства з боку військовослужбовців , сусідів та окупантів . 21.08.2023 сину заявниці ОСОБА_5 написала у мобільний додаток знайома ОСОБА_6 , яка мешкає в м. Лисичанську та повідомила про смерть ОСОБА_3 , а також надіслала фото з поховання та могили ОСОБА_3 . Померлий був похований силами знайомих на кладовищі в м.Лисичанську Луганської області. Через введення воєнного стану , та активні бойові дії на території Луганської області заявниця не має можливості отримати документи про смерть. У зв`язку з викладеними обставинами , вона змушена звернутися до суду з відповідною заявою для встановлення факту смерті на території непідконтрольній українській владі або території, на якій ведуться активні бойові дії.

В судове засідання заявниця не з`явилася, просила слухати справу в її відсутність, заявлені вимоги підтримує, просить задовольнити.

Представник заявниці в судовому засіданні підтримала заяву та просить її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з наступних підстав.

Зі змісту ст. 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи інтересів.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у з`ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 доводиться заявниці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловіком , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки № 1239- від 13.04.2022 року ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою.

Заявниця посилається, на те, що судам слід розглядати категорію справ про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України та території, де ведуться активні бойові дії, без обмеження у доступі до правосуддя.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Пунктом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті, зокрема є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть).

Між тим, в даному випадку в підтвердження факту смерті свого чоловіка заявниця не надає жодного документу, який міг би підтвердити смерть ОСОБА_3 , не вказує причину смерті останнього ( лікарське свідоцтво/довідка), місце смерті( адреса) та інші документи. Необхідні для встановлення даного факту. Суд не може прийняти до уваги надані заявницею фото, так як з них неможливо ідентифікувати особу померлого. Інші документи в матеріалах справи відсутні.

Свідоцтва про державну реєстрацію смерті, видані компетентними органами іноземних держав,( в тому числі і на тимчасово окупованій території України) визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 76-78, 79, 293, 315, 317 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра