Провадження № 2/344/1381/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Атаманюка Б. М.,

секретаря Стефанець Г.Я.,

за участі

представника позивача за первісним позовом адвоката Мізика С.І.,

представника відповідача за первісним позовом адвоката Томина С.В.

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 22.08.2023 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.08.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідач ОСОБА_2 08.11.2023 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.11.2023 прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.12.2023 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду.

Первісний позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що сторони перебували у шлюбі з 28 вересня 2010 року по 04 червня 2020 року. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020 (набрало законної сили 06.08.2020) шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі, за спільні кошти, сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, згідно договору купівлі-продажу від 29.03.2019, титульним власником якої є відповідач ОСОБА_2 . Враховуючи те, що зазначена квартира була придбана подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу, то вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вважає квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, особистою приватною власністю. Так, вказана квартира була придбана ОСОБА_4 29.03.2019 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому. Право власності за ОСОБА_2 було зареєстровано лише після 25.09.2020, тобто після набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами. На підставі зазначених обставин, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м., особистою приватною власності ОСОБА_2 , та стягнути понесені судові витрати.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним адвокат Мізик С.І. у судовому засіданні 25.01.2024 первісний позов ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, щодо зустрічного заперечив, додатково зазначив, що сторони по справі з 2010 року перебували у шлюбі, були на заробітках у Великій Британії, звідки зароблені кошти неофіційно передавали рідній сестрі ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка за спільні кошти сторін та в їх інтересах, уклала договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру. Після подання заяви про розірвання шлюбу, фактичні відносини між сторонами не були повністю припинені, вони підтримували стосунки, що підтверджено їхніми спільними фото, які долучені до справи. Також вважає, що рішення суду про розірвання шлюбу, в якому вказано, що сторони разом не проживають, не має преюдиції для даної справи, оскільки такі обставини в рішенні зазначаються формально, відтак потребують окремого доказування в цій справі. Тому вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Звертає увагу суду на те, що договір переуступки майнових прав між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчинений у період перебування сторін у справі в шлюбі. Просив суд задовольнити первісний позов у повному обсязі, а у зустрічному позові відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним адвокат Томин С.В. в судовому засіданні 25.01.2024 щодо первісного позову заперечив, зустрічний підтримав, суду додатково пояснив, що на час придбання квартири сторони разом не проживали та не підтримували сімейних стосунків. Зазначений факт встановлений у рішенні суду про розірвання шлюбу та не потребує доказування. Факт того, що майнові права на спірну квартиру набуті ОСОБА_4 за кошти сторін у справі заперечує, стверджує, що квартира набута його довірителем за власні кошти, після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Походження коштів на придбання квартири підтвердити не може. Звертає увагу, що реєстрація права власності на квартиру здійснена після розірвання шлюбу. Таким чином, вважає спірну квартиру особистою приватною власністю його довірителя, тому просить в первісному позові відмовити, а зустрічний задовольнити.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, що регулюються відповідними нормами СК України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами.

Так, за змістом Глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на наведені положення закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 28 вересня 2010 року. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020, яке набрало законної сили 06.08.2020, шлюб між сторонами розірвано (а.с.7-8).

У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 330000492 від 24.04.2023 встановлено, що за ОСОБА_2 25.09.2020 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Документи подані для державної реєстрації: акт приймання передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2019, видавник: Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_2 ; договір про відступлення права вимоги майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, виданий 30.10.2019, видавник Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, виданий 29.03.2019, видавник Приватне підприємство «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_4 ..

Також в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, серія та номер: б/н, який укладений 29.03.2019 між Приватним підприємством «ТРЕЙД-ГРУП» та ОСОБА_4 , та квитанції про оплату.

Окрім того, до матеріалів справи додані фото за червень-липень 2020 року, на яких відображено, що сторони спільно проводили час, перебувають на відпочинку. Зазначені обставини представниками сторін не заперечувалися.

Таким чином, судом встановлено, що майнові права на спірну квартиру ОСОБА_2 набуті під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , на підставі трьохстороннього договору про відступлення права вимоги майнових прав за договором купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, який укладений 30.10.2019 між Приватним підприємством «ТРЕЙД-ГРУП», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .. Доказів, які підтверджують вартість набуття майнових прав на дану квартиру, матеріали справи не містять, проте суд відносить такий договір до відплатних та вважає, що плата за квартиру покупцем була передана в момент укладення договору, що не заперечувалося представниками сторін. В свою чергу, реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_2 здійснена 25.09.2020, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами (06.08.2020).

Суд вважає, що при вирішенні питання щодо поширення на спірне майно режиму спільної сумісної власності подружжя, до уваги слід брати не момент реєстрації за ОСОБА_2 права власності на майно, що мало місце 25.09.2020, а момент витрат понесених на придбання такого майна, які співпадають в часі з укладенням договору переуступлення майнових прав від 30.10.2019.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що витрати на придбання спірного майна понесені 30.10.2019, тобто під час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, що, за презумпцією виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, відносить такі витрати до спільних, а відтак і набуте майно в результаті таких витрат до спільного. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

При цьому, доводи представників сторін щодо походження грошових коштів на придбання спірного майна суд не оцінює, оскільки кожна із сторін стверджувала про обставини походження грошових коштів, які не підтвердженні матеріалами справи. Так, сторона позивача за первісним позовом стверджувала про те, що спільні кошти подружжя заробило за кордоном, які в подальшому передавалися сестрі ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка за спільні кошти сторін та в їх інтересах уклала договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру. Суд зазначає, що в цій справі не оцінюється договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено у майбутньому, укладений 29.03.2019 між ОСОБА_4 та ПП «ТРЕЙД-ГРУП», оскільки це виходить за межі позовних вимог та предмет доказування.

В свою чергу, суд відхиляє доводи представника позивача за зустрічним позовом щодо того, що рішення суду про розірвання шлюбу свідчить про припинення між сторонами фактичних шлюбних стосунків задовго до розірвання шлюбу. На переконання суду, зазначена обставина потребує окремого доказування в даній справі, оскільки в рішенні суду про розірвання шлюбу не конкретизовано коли саме сторони припинили шлюбні відносини. В тій справі, суд вказав виключно твердженням позивача, яке не заперечене відповідачем, без посилання на конкретні обставини та докази. Звертається увага на спільні фото сторін датовані червнем-липнем 2020 року, що ставить під сумнів повне припинення відносин між сторонами.

Також суд вважає малоймовірним те, що всі кошти на квартиру ОСОБА_2 зароблені в останній рік чи два перед купівлею квартири, тобто за твердженням ОСОБА_2 вже після припинення шлюбних відносин. Більш вірогідним є те, що основна сума коштів на придбання спірного майна сторонами накопичувалася за довго до розірвання шлюбу. За будь-яких обставин, зазначене є припущенням, на що звертається увага сторін, як мотивація відхилення судом таких доводів сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною позивача за зустрічним позовом, яка просила визнати спірне майно особистою приватною власністю, та на яку покладено тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано твердження сторони позивача за первісним позовом щодо поширення на спірне майно правового режиму спільного сумісного майна.

Відтак суд вважає, що первісний позов слід задовольнити, а у зустрічному відмовити. Квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача у користь позивача слід стягнути 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57, 60, 69-71 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 93.8 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП- НОМЕР_2 , - 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 30.01.2024.

Суддя Богдан АТАМАНЮК