Провадження № 22-ц/801/160/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 рокуСправа № 127/18430/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Литвина С. С.,

учасники справи:

позивачка за первісним позовом, відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/18430/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Бойка В. М. у залі суду, повний текст якого складено 07 листопада 2023 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 28 вересня 2020 року.

Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З часу народження дочки вона постійно проживає зі своїми батьками, які разом з нею виконують обов`язки по вихованню та утриманню дитини.

З відповідача стягуються аліменти на утримання дочки, однак останній нерегулярно їх сплачує та має борг зі сплати аліментів.

Відповідач не проявляє ніякого інтересу до дочки, не цікавиться її життям та здоров`ям, не спілкується з нею, не бере участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні.

Указує, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, проживає з батьками пенсійного віку, тому потребує збільшення розміру аліментів на утримання доньки.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просила суд:

позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття;

вирішити питання судових витрат.

У жовтні 2022 року адвокат Покоєвич А. О. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Позов мотивований тим, що 14 лютого 2017 року вони з ОСОБА_1 зареєстрували шлюбу.

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2020 року шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання доньки ОСОБА_4 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Указує, що у них з ОСОБА_1 складні відносини, які супроводжуються постійними конфліктами та непорозуміннями.

У добровільному порядку дійти згоди щодо спільної участі у вихованні доньки вони не можуть.

Зазначає, що відповідально ставиться до обов`язку по утриманню та вихованню дитини, сплачує аліменти, бажає приймати участь у житті дочки та неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням про організацію побачень з дитиною, прогулянок, залучення його до святкування свят, однак остання ігнорує його прохання.

Через небажання ОСОБА_1 забезпечити участь батька у житті дитини він позбавлений спілкування з донькою.

Посилаючись на ці обставини, адвокат Покоєвич А. О. в інтересах ОСОБА_2 просив суд:

визначити способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення такого графіку у вихованні та спілкуванні з дитиною:

протягом тримісячного терміну: щовівторка, щочетверга та щосуботи з 10:00 год до 13:00 год у присутності матері дитини;

після закінчення тримісячного терміну: щовівторка, щочетверга та щосуботи місяця з 10:00 год до 13:00 год без присутності матері дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення такого графіку у вихованні та спілкуванні з дитиною:

протягом п`ятимісячного терміну: щосуботи місяця з 10:00 год до 13:00 год у присутності матері;

після закінчення п`ятимісячного терміну: щосуботи місяця з 10:00 год до 13:00 год без присутності матері.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що:

судом не встановлено факт навмисного ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками;

ОСОБА_5 сплачує аліменти, бажає спілкуватися з донькою, приймати участь у її вихованні та житті, намагається покращити з нею стосунки у кращу сторону та встановити способи його участі як батька у житті дитини;

позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини;

у цій справі відсутні правові підстави позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до дочки ОСОБА_4 ;

ОСОБА_1 не доведено зміну матеріального становища платника аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін або інші обставини, що обумовлюють можливість зміни визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання дитини;

посилання позивачки на обставини збільшення витрат на утримання, лікування дитини та проживання з батьками похилого віку, не є підставою для зміни розміру аліментів, а можуть розцінюватись як підстави для стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини;

особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати прав дитини, а визначений спосіб участі батька у вихованні дитини повинен максимально відповідати саме інтересам дитини;

спілкування батька з донькою буде сприяти повноцінному вихованню дитини та її розвитку;

запропонований ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні доньки є недоцільним, оскільки батько не проживає у м. Вінниці та у будні дні дитина може перебувати у дитячому садочку, тому побачення щовівторка та щочетверга з 10:00 год до 13:00 год будуть порушувати її звичайний ритм життя;

для адаптації перебування дитини з батьком та недопущення стресової ситуації у дитини, доцільно продовжити термін зустрічей з матір`ю до п`яти місяців.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 04 грудня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий - суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху з підстав неповної сплати судового збору.

08 грудня 2023 року на виконання вимог ухвали ОСОБА_1 подала оригінал квитанції про доплату судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2023 року призначено справу до розгляду на 25 січня 2023 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

25 січня 2024 року розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача за первісним позовом позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 для ознайомлення з матеріалами справи на 08 лютого 2024 року 09:00 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2024 року за клопотанням адвоката Чернякової М. А. відкладено розгляд справи за на 15 лютого 2024 року 09:00 год та продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п`ятнадцять днів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

судом першої інстанції не було досліджено усі обставини справи;

позбавлення відповідача за первісним позовом батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4 відповідатиме інтересам дитини, оскільки батько з моменту народження доньки самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки не турбується про неї, не спілкується та не провідує її, не приймає участь у її вихованні, розвитку та навчанні;

судом безпідставно визнано висновок органу опіки та піклування необґрунтованим;

твердження відповідача за первісним позовом про те, що йому чинились перешкоди у спілкуванні з донькою не підтверджені належними доказами;

позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, ра спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав;

сам по собі факт заперечення відповідачем за первісним позовом проти позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку;

судом першої інстанції не ураховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18;

ураховуючи те, що ОСОБА_2 є фактично чужою людиною для доньки, висновок суду про необхідність встановлення графіку їх побачень порушує інтереси дитини, не відповідає обставинам справи та рекомендаціям органу опіки та піклування.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу адвокат Покоєвич А. О. в інтересах ОСОБА_2 указує, що:

рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують;

позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини;

матеріалами справи не підтверджено факт навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками;

ОСОБА_1 перешкоджає у побаченнях батька з дитиною;

заперечення ОСОБА_2 проти позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини;

позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторони неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків;

посилання позивачки на обставини збільшення витрат на утримання, лікування дитини та проживання з батьками похилого віку, не є підставою для зміни розміру аліментів, а можуть розцінюватись як стягнення додаткових витрат на дитину.

Відзив на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2017 року.

У шлюбі в сторін народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 вересня 2020 року шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

03 червня 2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сиридюк Т. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 127/32366/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання у розмірі 1 500 грн, з 29 листопада 2019 року і до досягнення ОСОБА_4 трьох років.

Постановою головного державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Білоус О. А. від 14 вересня 2022 року закінчено указане виконавче провадження.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

З квитанцій про сплату аліментів слідує, що ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 сплачено аліменти на її утримання та утримання доньки ОСОБА_4 за період з грудня 2019 року по вересень 2020 року.

Відповідно до довідки № 264 від 10 березня 2022 року, виданої КНП «ЦПМСД № 3 м. Вінниці», дитина ОСОБА_4 знаходиться під наглядом ЛЗПСМ КРН «ЦПМСД № 3 м. Вінниці» з народження. За період нагляду, мати з дитиною регулярно відвідують медичний заклад, мати відповідально виконує рекомендації лікаря. На всіх візитах до лікаря в поліклініку та при відвідуванні лікарем вдома, з дитиною знаходиться тільки мати.

З інформації лікуючого лікаря Соколовської Н. Б. про участь батьків у житті дитини ОСОБА_4 на момент досягнення нею семимісячного віку слідує, що остання регулярно відвідує щомісячні профілактичні огляди, робить всі щеплення вчасно (за графіком). Дитина завжди охайна, доглянута, не мала проблем зі здоров`ям та розвивається відповідно до свого віку. Мати дотримується рекомендацій педіатра та вузьких спеціалістів. Батько контакту з закладом, де на обліку стоїть дитина не підтримує, з лікарями не спілкується, не приходить з дитиною на щеплення, не привозить та не забирає дитину з поліклініки. Батько з сім`єю не проживає. Під час візиту до дитини батька вдома не бачили. Дитина проживає з мамою, дідусем та бабусею.

Згідно інформації КЗ «ДНЗ № 74 ВМР» про участь батьків у житті дитини № 15/05-01-02 від 14 березня 2022 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , регулярно відвідує групу раннього віку № 7 КЗ «ДНЗ №74 ВМР» з серпня 2021 року. Дитина завжди охайна, доброзичлива, життєрадісна, активна. ОСОБА_7 добре розвинута як фізично так і психічно. Мати ОСОБА_1 дотримується рекомендацій вихователів, які стосуються навчання, виховання, здоров`я та розвитку дитини, бере активну участь у житті закладу. Адміністрація та вихователі закладу з батьком дитини не знайомі, він не приходить до ОСОБА_7 , не спілкується з вихователями, не відвідує батьківські збори, не цікавиться її життям та здоров`ям. ОСОБА_7 приводить та забирає мати.

Відповідно до акту про відсутність особи незареєстрованої у житловому приміщенні від 14 березня 2022 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстрований та не проживає.

З довідки № 299 від 14 березня 2022 року, виданої МКП «УК» Житло-Гарант» слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_8 (власник), ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_4 (внучка).

Згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/5217 від 27 січня 2023 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та недоцільним визначення способів участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав

Звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилалась на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї доньки, не приймає участі у житті дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком, потребами, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною та не утримує її матеріально на достатньому рівні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 рок (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 грудня 2023 року у справі № 168/297/23 (провадження № 61-12782св23) зроблено висновок, що:

«ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зроблено висновок, що:

«позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зроблено висновок, що:

«звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Зокрема, указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята, шоста статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/5217 від 27 січня 2023 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважав за доцільне позбавити батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для винесення цього висновку є той факт, що ОСОБА_2 тривалий час проживав окремо від дитини, не брав участі у її вихованні та догляді, не цікавився життям, здоров`ям та розвитком доньки, бачився та не спілкувався з нею.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив указаний висновок та взяв до уваги, що він має рекомендаційний характер, є недостатньо обґрунтованим, не містить даних, які об`єктивно характеризують ОСОБА_2 , як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, а також органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача за первісним позовом, оскільки такий висновок у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Довідки з медичного закладу та дошкільного навчального закладу, подані позивачкою за первісним позовом, не є достатніми доказами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідача від виконання обов`язків із виховання доньки і його винної поведінки.

Наявність у ОСОБА_2 інтересу до налагодження та збереження зв`язку з донькою, участі у її вихованні підтверджується фактом сплати аліментів на її утримання, а також поданням зустрічної позовної заяви про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зроблено висновок, що:

«факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, подання апеляційної скарги свідчить про інтерес батька до дитини».

Заперечення відповідачем за первісним позовом проти позову про позбавлення батьківських прав, подання ним зустрічної позовної заяви про визначення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною свідчить, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до участі у вихованні малолітньої доньки та має намір на відновлення відносин з нею.

Апеляційний суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Наполягаючи на позбавленні відповідача за первісним позовом батьківських прав, ОСОБА_1 не указала, у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення саме для дитини, як позбавлення батька батьківських.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою за первісним позовом не доведено обставин свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з батьком, неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Апеляційний суд дійшов висновку, що родинний зв`язок між батьком і донькою можливо відновити, а відтак відсутні підстави для застосування до відповідача за первісним позовом такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав, доцільність вжиття якого позивачка за первісним позовом та орган опіки та піклування належно не аргументували.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок щодо відсутності правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та відмову у задоволенні позову у цій частині, однак не надано належної правової оцінки обставинам, які указують на неналежне виконання відповідачем за первісним позовом своїх батьківських обов`язків щодо доньки.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З цією метою контроль за виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо своїх дітей слід покласти на Службу у справах дітей Вінницької міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради), про що слід зазначити у резолютивній частині цієї постанови.

Отже рішення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року слід змінити та доповнити його резолютивну частину абзацами такого змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Службу у справах дітей Вінницької міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради) контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і справі, що переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального і процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Відтак, у зв`язку зі зміною (погіршенням) матеріального стану одержувача аліментів, або у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Відповідно до статей 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 51 Конституції України, стаття 180 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, суд повинен враховувати загальні обставини, передбачені законом при визначенні розміру аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я, матеріальне становище дитини, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України).

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів, розміри прожиткового мінімуму не є абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо.

Відповідно до статті 129 Конституції України, статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 грудня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про збільшення розміру аліментів, як на обставини, що є підставою для збільшення розміру аліментів, позивачка за первісним позовом посилалась на те, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, та проживає з батьками пенсійного віку.

При вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у відповідному розмірі.

Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Доказів зміни матеріального стану відповідача за первісним позовом з часу встановлення йому аліментних зобов`язань, погіршення матеріального стану одержувача аліментів, а також доказів про щомісячні доходи платника аліментів, матеріальних потреб дитини, її стану здоров`я матеріали справи не містять.

Посилання позивачки на обставини збільшення витрат на утримання, лікування дитини, проживання з батьками похилого віку не є підставами для збільшення розміру аліментів відповідно до положень статті 192 СК України, оскільки такі витрати мають характер додаткових витрат, що є підставою для звернення до суду з позовом у порядку статті 185 СК України.

Інших підстав для збільшення розміру аліментів ОСОБА_1 не указала та доказів щодо цього не надала.

Установивши, що позивачкою за первісним позовом не доведено отримання ОСОБА_2 доходу, який покращив його матеріальне становище з моменту ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, а також погіршення її матеріального стану або погіршення стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів, визначеного заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2020 року та відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Апеляційний суд звертає увагу, що ухвалення цього рішення судом першої інстанції не позбавляє одержувача або платника аліментів права звернутися до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у разі зміни у майбутньому матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, на підставі частини першої статті 192 СК України.

Вирішуючи спір за первісним позовом, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків із виховання доньки і його винної поведінки, зміну матеріального становища та стану здоров`я сторін та відмову у задоволенні первісного позову через недоведеність позовних вимог.

Щодо зустрічного позову

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Згідно з пунктом третім статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 159 СК України встановлено, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 165/2839/17 зроблено висновок, що:

«у разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо), і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону».

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, у тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами

Системний аналіз наведених норм законодавства України та міжнародних правових норм указує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Johansen v. Norway» зазначено, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Отже положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З матеріалів справи слідує, що підставою звернення позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду стало порушення його права як батька на участь у вихованні малолітньої доньки, оскільки йому відповідачкою за зустрічним позовом чиняться перешкоди у спілкуванні з донькою, постійне місце проживання якої визначено з мамою.

Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/5217 від 27 січня 2023 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважав недоцільним визначення способів участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Підставою для винесення цього висновку є неналежне виконання батьком протягом тривалого часу обов`язків по вихованню доньки.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив указаний висновок, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, не містить даних, які об`єктивно характеризують ОСОБА_2 , як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а невизначення способів участі у спілкуванні та вихованні дитини буде порушувати його права як батька та суперечитиме інтересам дитини.

Колегія суддів наголошує на тому, що основним завданням суду є здійснення своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Судом першої інстанції установлено, що позивач за зустрічним позовом сплачує аліменти на утримання дитини, немає заборгованості по їх сплаті, має бажання спілкуватися з донькою, піклуватися про її моральний та духовний стан.

Жодних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б унеможливлювали право батька на спілкування з малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з донькою, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини судом не встановлено, відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення доньки повноцінної можливості спілкуватися зі своїм батьком може призвести до того, що стійкий психологічний зв`язок між ними не буде відновлений, і дитина не зможе сприймати позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 як одного зі своїх батьків, який бажає брати участь у житті й вихованні доньки.

Суд першої інстанції установивши, що між сторонами склалися стосунки, які перешкоджають ОСОБА_2 спілкуватися з дочкою, ураховуючи принцип рівності батьків у реалізації їх права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, а також інтереси дитини, для якої спілкування з батьком є необхідним для її гармонійного розвитку, дійшов правильного висновку про доцільність встановити позивачу за зустрічним позовом конкретний порядок участі у вихованні та спілкуванні з дочкою.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлений графік побачень є справедливим, не порушує принцип рівності прав батьків, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами дитини та інтересами батьків, а також є достатнім для налагодження необхідного контакту з донькою, яка не проживає з батьком.

Разом з тим, з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати її інтересам.

Вирішуючи спір за зустрічним позовом, суд першої інстанції вірно визначив спірні правовідносини, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, тому судом до уваги не беруться.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його зміни та доповнення резолютивної частини рішення абзацами такого змісту:

«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Службу у справах дітей Вінницької міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради) контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині доповнення його резолютивної частини, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацами такого змісту:

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Службу у справах дітей Вінницької міської ради (Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради) контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Світлана КОПАНИЧУК

Віталій ОНІЩУК