Справа № 214/7003/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 січня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у місті Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за ним особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 липня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.12.2011 року було розірвано. У період шлюбу, а саме 05 жовтня 2005 року, було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Однак позивач вважає вказану квартиру своєю особистою приватною власністю, оскільки зазначає, що вона була придбана за договором купівлі-продажу квартири від 05.10.2005 року, внаслідок отриманих кредитних коштів за кредитним договором №014/3251/25026/84 від 05.10.2005 року в сумі 16000,00 доларів США та в подальшому за кошти в сумі 13500,00 доларів США, отримані від проданої 27 серпня 2007 року позивачем належної йому в порядку спадкування квартири АДРЕСА_2 , не в інтересах сім`ї та під час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у серпні 2011 року на виконання умов кредитного договору до остаточного погашення боргу по 30 січня 2016 року, виключно за кошти, які особисто належали йому. При цьому також позивач зазначає, що частину вказаних сплачених грошових коштів, а саме в сумі 2500,00 доларів США, 04 жовтня 2005 року йому були надані у борг його матір`ю - ОСОБА_3 та батьком - ОСОБА_4 , які, в свою чергу, їх отримали від продажу належного їм спадкового майна, а іншу частину грошових коштів, для плати за кредитним договором, він узяв у борг у ОСОБА_5 - в сумі 1500,00 доларів США та у ОСОБА_6 - в сумі 500,00 доларів США. Таким чином, на думку позивача, він за власні кошти здійснив повний розрахунок за договором купівлі-продажу спірної квартири, а відтак вона має бути визнана його особистою приватною власністю.

Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, але матеріали справи містять наданий нею відзив стосовно пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Так, згідно наданого відповідачем відзиву, остання просить суд відмовити у задоволенні пред`явлених до неї позовних вимог, посилаючись на те, що твердження позивача щодо того, що спірна квартира була придбана не в інтересах сім`ї не відповідають дійсності, позаяк на момент її придбання вони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали у спірній квартирі однією сім`єю, мали спільний побут і сімейний бюджет та вона забезпечувала ведення домашнього господарства.

ОСОБА_1 , у свою чергу, надав до суду відповідь на відзив на позов, в якому виклав обставини, тотожні обставинам, що були викладені ним у позовній заяві, а також, додатково, навів розрахунок виплати кредитних коштів: 16000,00 доларів США - кредит наданий банком, 9300,00 доларів США - відсотки по кредиту, 25300,00 доларів США - загальна сума виплаченого кредиту. Окрім того, зазначив наступний розрахунок: 2500,00 доларів США (кошти надані батьками) + 1500,00 доларів США (кошти надані ОСОБА_5 ) = 4000,00 доларів США - сума, яка була виплачена продавцю в якості завдатка до вчинення договору купівлі-продажу, що прописано в договорі; 5500,00 доларів США - 4000,00 доларів США = 1500,00 доларів США їх особисті збереження, які були витрачені для надання завдатку продавцю; 25300,00 доларів США + 5500,00 доларів США = 30800,00 доларів США - загальна вартість квартири. При цьому, зазначено, що до продажу квартири (позивача) за кредитним договором виплачено 7765,00 грн.; до розірвання шлюбу виплачено 9135,00 грн.; після розірвання шлюбу позивачем виплачено кредит у сумі 8400,00 доларів США + 4000,00 доларів США = 12400,00 доларів США - кошти виплачені позивачем особисто; 12400,00 доларів США + 9000,00 доларів США (кошти залишені від продажу квартири) = 21400,00 доларів США - особисті кошти вкладені у виплату спірної квартири; 30800,00 доларів США - 21400,00 доларів США = 9400,00 доларів США; 9400,00 доларів США : 2 = 4700,00 доларів США на кожного з них, що складає на кожного по 15,25% вартості квартири та становить 1/7 її частку. Таким чином, позивач зазначив, що просить суд визначити за ОСОБА_2 1/7 частку спірної квартири, вартість якої він готовий їй сплатити.

Свідок ОСОБА_4 , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 - це його син, який у 2005 році купив спірну квартиру, для чого узяв у банку кредит, що 2500,00 доларів США він особисто дав синові на 1-й внесок і поручився за нього перед банком. Зазначені кошти були виручені ним від продажу спадкового майна, яке залишилось після смерті його матері - будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначив, що ОСОБА_2 не бажала приймати у цьому участі, про що вона особисто йому розповідала. Окрім того, вказав, що він також продав свій автомобіль марки «ВАЗ» за 20000,00 гривень, які потім також віддав сину для погашення кредиту, що ОСОБА_2 , з якою його син розлучився у 2011 році та потім продовжував ще 5 років сплачувати кредит, синові з грішми не допомагала, не працювала.

Свідок ОСОБА_3 , будучи допитаною в судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 - це її син, а також дала показання тотожні показанням свідка ОСОБА_4 . Разом з тим, також додала, що зі слів сина знає, що ОСОБА_2 не допомагала йому у сплаті кредиту, вона не працювала. Зазначила, що її син отримав у спадщину за заповітом від ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 , в якій сторони у справі трохи проживали, а потім її син вирішив поліпшити житлові умови, продав цю квартиру, але за скільки вона не пам`ятає, а кошти використав на спірну квартиру.

Свідок ОСОБА_5 , будучи допитаним у судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 - це його друг, з яким він дружить біля 30 років, ОСОБА_2 він також знає, знає, що на початку 2000-х років сторони у справі почали шукати квартиру, а коли знайшли спірну квартиру, то ОСОБА_1 звернувся до нього з приводу позики, на що він дав йому 1500,00 доларів США. Також зазначив, що знає, що купили спірну квартиру у 2007 році. Зауважив, що ОСОБА_1 позику йому повернув.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 липня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.12.2011 року було розірвано (а.с.7-8).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.10.2005 року, тобто у період зареєстрованого шлюбу сторін у справі, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.9,42).

Згідно п. 5 вказаного договору купівлі-продажу, продаж квартири було вчинено за 21500,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2005 року по курсу НБУ 5,05 еквівалентно 108575,00 гривень, із яких суму в 5500,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2005 року по курсу НБУ 5,05 еквівалентно 27775,00 гривень покупець сплатив продавцям в момент підписання цього договору, а залишок вартості квартири в сумі 16000,00 доларів США, що станом на 05 жовтня 2005 року по курсу НБУ 5,05 еквівалентно 80800,00 гривень за домовленістю сторін цього договору покупець сплачує продавцям за рахунок коштів, що одержані покупцем у кредит у банківській установі не пізніше 05 жовтня 2005 року.

Згідно кредитного договору №014/3251/25026/84 від 05.10.2005 року, ОСОБА_1 для придбання вказаної вище квартири отримав кредит у розмірі 16000,00 доларів США, строком по 04 жовтня 2015 року (а.с.43).

Разом з тим, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_1 передав банку в іпотеку придбану зазначену вище квартиру АДРЕСА_1 , на підтвердження чого було укладено договір іпотеки №014/08/04-02/128/05 від 05.10.2005 року, у п. 2.3. якого було зазначено, що даний договір було підписано іпотекодавцем добровільно, який при його укладенні врахував інтереси сім`ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки (а.с.44-46).

Окрім того, за договором поруки №014/08/04-02/147/05 від 05.10.2005 року, ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору №014/3251/25026/84 від 05.10.2005 року.

Згідно розписки від 02.10.2005 року, ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 1500,00 доларів США на купівлю квартири АДРЕСА_4 , які зобов`язувався повернути до 05 жовтня 2008 року та згідно відмітки, у цій же розписці, повернув кошти 02 серпня 2007 року.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2007 року, ОСОБА_1 здійснив продаж належної йому на праві приватної особистої власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 квітня 2003 року, квартиру АДРЕСА_2 . При цьому, згідно п. 2.1 вказаного договору, вартість відчужуваної квартири складала 8533,00 гривень (а.с.109,112-113).

Згідно довідки про операції за кредитом згідно умов кредитного договору №014/3251/25026/84 від 05.10.2005 року, у період із 05 жовтня 2005 року по 16 січня 2019 року, здійснювались постійні погашення та як убачається з цієї ж довідки останній платіж був здійснений 29 жовтня 2015 року (а.с.75-82).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Так, при вирішенні спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя. Сам по собі факт надання цих коштів родичами одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання квартири, то вважається, що квартира набувалась для сім`ї, оскільки позивач перебував у шлюбі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведена норма кореспондується також із ч. 4 ст. 65 СК України за якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для іншого, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №295/8319/18.

Між тим, у даній справі презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме всі кошти, за які була придбана спірна квартира належали на праві особистої приватної власності позивачу.

Разом з тим, судом установлено, що грошові кошти, отримані ОСОБА_1 на купівлю спірної квартири, були отримані ним саме в інтересах сім`ї, оскільки були використані для придбання спірної квартири, що, зокрема було підтверджено показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, які зазначили, що на період купівлі квартири, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі та спільно проживали, а з метою поліпшення житлових умов займались пошуком нової квартири, яку потім придбали та в якій спільно і проживали, що вказує на спільність планів на майбутнє та існування тісних сімейних взаємовідносин.

Таким чином, під час придбання спірної квартири та в подальшому (до розладу сімейних відносин) вона сторонами визнавалась спільним майном подружжя.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 у наданій ним до суду відповіді на відзив просив суд визначити за ОСОБА_2 1/7 частку спірної квартири, вартість якої він готовий їй сплатити, тобто суд уважає, що позивач таким чином також визнавав спірну квартиру спільним майном подружжя.

Окрім того, суд також зауважує, що як убачається із довідки про операції за кредитом згідно умов кредитного договору №014/3251/25026/84 від 05.10.2005 року, погашення кредитних зобов`язань здійснювалось постійно у період із жовтня 2005 року по день внесення останнього платежу, який був здійснений 29 жовтня 2015 року, тобто і у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, відповідно за сумісні кошти подружжя, позаяк доказів того, що такі погашення здійснювались виключно за кошти, які належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності матеріали справи не містять.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що на спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та за встановлених фактичних обставин, суд не знаходить правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а відтак у задоволенні його позовних вимог слід відмовити.

Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, за встановлених обставин, судові витрати у справі, понесені позивачем, підлягають залишенню за останнім.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.