КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/5880/23 Головуючий у 1 інстанції: Трусова Т.О.
провадження №22-ц/824/3173/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору, стягнення сплачених за договором коштів та пені, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , відповідач) про розірвання договору, стягнення сплачених за договором коштів в розмірі 63 350 грн та пені за порушення строку виконання зобов`язання в розмірі 137 854,50 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що 21.11.2022 між ним, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено договір, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався виготовити та передати покупцю у строк 21.01.2023 індивідуальну шафу вартістю 63 950 грн.

Укладення договору відбулося шляхом прийняття покупцем та оплати рахунку-фактури від 21.11.2022 року № 0103 з додатком № 0103. З метою належного виконання умов договору позивачем в період часу від 21.11.2022 року до 10.02.2023 року було сплачено на рахунок відповідача повну суму замовлення в розмірі 63 950 грн.

Ні у визначений договором строк, ні пізніше, товар поставлений не був, а тому 17.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про відмову від договору та повернення сплачених за товар коштів. На цю вимогу відповідач не відреагував.

Несвоєчасне виконання договору відповідачем створило для позивача незручності та завдало збитків, які призвели до того, що позивач змушений був відмовитись від планів, пов`язаних з використанням замовленого товару, а також довелося звертатися до інших підприємств для замовлення шафи. Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач вважав за доцільне стягнути з відповідача пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи за кожен день прострочення за період від 22.01.2023 року до 07.04.2023 року в розмірі 137 854,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року позов задоволено частково.

Розірвано договір побутового підряду від 21 листопада 2022 року №0103, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 ) сплачені за договором кошти в розмірі 63 950 гривень, пеню в розмірі 63 950 гривень та судовий збір в розмірі 338 гривень 18 копійок, а всього - 127 038 (сто двадцять сім тисяч тридцять вісім) гривень 18 коп.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 2 340 (дві тисячі триста сорок) гривень 60 копійок.

В апеляційній скарзі фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у позовних вимогах.

Скарга обґрунтована тим, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу і відносини між сторонами регулюються главою 54 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд першої інстанції на думку апелянта дійшов хибного висновку, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 виникли зобов`язання побутового підряду, зважаючи на те, що позивач у позовній заяві особисто зазначив, що 21.11.2022 року між ним, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено договір, відповідно до умов якого продавець зобов`язувався виготовити та передати покупцю у строк 21.01.2023 року індивідуальну шафу вартістю 63 950 грн. Тобто, позивач визнав те, що ним було замовлено саме товар.

Таким чином, судом першої інстанції невірно нараховано пеню в розмірі 63 950 гривень та неправильно визначено договірні відносини.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги листування позивача та відповідача стосовно строку поставки товару, зокрема відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з військовою агресією рф і через постійні обстріли рф енергетичної системи України, були планові і позапланові відключення світла, тому поставка товару мала нечіткі терміни через обставини непереборної сили та не з вини відповідача.

ФОП ОСОБА_1 намагався зв`язатися з ОСОБА_2 для відправлення готової шафи по індивідуальному замовленні, проте позивач ігнорував телефонні дзвінки. Тоді 10 квітня 2023 року позивач відправив засобами кур`єрської доставки «Нова Пошта» лист з проханням отримати Товар, який готовий з 10.02.2023 року. Це підтверджується товаро-транспортною накладною №2513 від 19.04.2023 року.

Тобто, 09.02.2023 року товар був виготовлений та готовий до відправки, проте позивач ігнорував дзвінки апелянта стосовно поставки Товару, у зв`язку з чим останній написав лист з проханням отримати Товар. 20 квітня 2023 року відповідач здійснив відправку Товару через відділення перевізника «Нова Пошта» на адресу ОСОБА_2 (товаро-транспортна накладна №1289 від 20 квітня 2023 року). Позивач товар не прийняв, грубо порушуючи зобов`язання по Договору купівлі-продажу.

Отже, зобов`язання згідно з Договором купівлі-продажу відповідачем виконано у повному обсязі, а позивачем виконано тільки у частині оплати. У частині прийняття Товару позивач його не прийняв і відповідно про недоліки Товару не заявив. Це свідчить про порушення домовленості сторін. У зв`язку з цим ОСОБА_3 був змушений звернутися в суд з проханням зобов`язати ОСОБА_2 прийняти товар.

Вирішуючи позов по суті, Дарницький районний суд м. Києва не перевірив всіх обставин справи, не взяв до уваги документів долучених відповідачем, та неправильно визначив відносини між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та зазначає, що докази листування позивача, апелянта та персонального менеджера від апелянта є належним доказом, наданим позивачем, адже відіграє вагому роль у ході прийняття рішення судом. Саме листування підтверджує факт надання Рахунку №0103 та Додатку №0103 одним файлом персональним менеджером, який був закріплений відповідачем за позивачем.

Вказує, що в апеляційній скарзі апелянт стверджує, що з 16.03.2023 року покупець не реагує на дзвінки та повідомлення. Далі по тексту Апелянт й надалі продовжує заявляти, що ФОП ОСОБА_1 намагався зв`язатися з ОСОБА_2 для відправлення готової шафи по-індивідуальному замовленні, проте позивач ігнорував телефонні дзвінки.

Просить суд звернути увагу на те, що жодних доказів звернення до позивача щодо готовності шафи в матеріалах справи немає, адже жодних повідомлень та дзвінків не було. Апелянт та персональний менеджер ( ОСОБА_4 ) цілеспрямовано ігнорували позивача. Позивач мав негативний досвід співпраці з апелянтом, адже в один й той самий період здійснив замовлення також приліжкових тумб, які виявилися низької якості та не відповідали технічному завданню. Відповідні тумби перероблювалися двічі, та коли надійшли втретє з пошкодженнями, про що позивач повідомив персонального менеджера ( ОСОБА_5 ), остання проігнорувала його повідомлення, як і всі подальші повідомлення. Даний факт підтверджується скрін-копіями листування, які наявні в матеріалах справи. Від моменту останнього повідомлення позивача апелянту та персональному менеджеру щодо остраху приймати індивідуальну шафу із-за негативного досвіду з приліжковими тумбами, апелянт та його співробітник загалом просто ігнорували позивача. Станом до нині від апелянта чи персонального менеджера не надходило жодного телефонного дзвінка. Крім того, апелянт умисно вводить суд в оману, що направив лист-повідомлення про готовність індивідуальної шафи 10.04.2023 pоку, адже в матеріалах справи наявна товарно-транспортна накладна, яка датується 19.04.2023 року, тобто, позиція апелянта цілком і повністю ґрунтується на недостовірних фактах та обмані.

Також, просить суд зауважити, що у відзиві на позовну заяву апелянт мав інші доводи та стверджував, що індивідуальна шафа готова з 16.03.2023 року. Крім того, у листі-повідомленні апелянта від 10.04.2023 pоку, який був відправлений позивачу 19.04.2023 року та отримано 20.04.2023 року, зазначається також, що індивідуальна шафа готова 16.04.2023 року.

Вбачається, що апелянт відправив індивідуальну шафу лише після відкриття провадження для уникнення відповідальності. Тобто, факти та пояснення апелянта є недостовірними. апелянт намагається ввести суд в оману.

Також просить суд звернути увагу на маніпулювання датами апелянтом, оскільки лист-звернення апелянта справді датується 10.04.2023 року, проте з тієї ж самою товарно-транспортної накладної вбачається, що датою оформлення даної відправки є 19.04.2023 року. Позивач отримав відповідний лист лише 20.04.2023 року, а не 10.04.2023 року, як стверджує апелянт.

Важливим є той факт, що провадження у справі №753/5880/23 про розірвання договору та стягнення коштів було відкрите 13.04.2023 року, а ухвала надіслана судом першої інстанції 18.04.2023 року та оприлюднена 19.04.2023 року, що вбачається з Єдиного реєстру судових рішень. Таким чином, апелянт направив лист про готовність шафи лише після відкриття судом провадження у справі, про що очевидно апелянт дізнався з відкритих реєстрів, адже є фізичною особою-підприємцем, або застосунку «Дія», в якому інформація про відкриття провадження у справі з`являється в той самий день.

Вказує, що апелянт був зобов`язаний для досягнення результату виконати відповідні дії: виготовити індивідуальну шафу згідно технічного завдання, зазначеного в Додатку №0103 до Рахунку №0103 від 21.11.2021 року (наведено в матеріалах справи), доставити позивачу та здійснити збірку. Тобто, дані відносини не можуть підпадати під поняття договору купівлі-продажу, адже дані договірні відносини не передбачають виготовлення, доставку та збірку речей.

Зазначає, що ідентична правова позиція в частині характеристики відносин між сторонами, а саме: обґрунтування побутового підряду, наведено в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №755/10345/18. Таким чином, апелянт невірно піддав сумнів позицію суду першої інстанції та не здійснив належного аналізу правовідносин між апелянтом та позивачем.

Позивач все ж 13.03.2023 року розписав апелянту проблему, повідомивши що персональний менеджер ОСОБА_4 ігнорує позивача. Також, були направлені скрін- копії листування з персональним менеджером ( ОСОБА_6 ) апелянту. Важливим є той факт, що в месенджері Telegram відображається чи є прочитаним те чи інше повідомлення; Тож, відповідно до двох галочок біля кожного відправленого повідомлення позивача випливає, що Апелянт прочитав абсолютно всі звернення позивача, як і персональний менеджер ( ОСОБА_4 ), але не здійснили жодних дій. Тобто, ні дзвінка, ні відповіді - абсолютно ніякої реакції на звернення клієнта, що є прямим порушенням права споживача на належну якість продукції та обслуговування (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів").

Варто зауважити, що 14.03.2023 року, розуміючи, що апелянт ігнорує позивача більше ніж один місяць, позивачем було прийнято рішення звернутися за юридичною консультацією та подальшим представництвом у суді. Позивач не розраховував вже ніяким чином отримати товар. Більше того, позивач був вимушений близько двох місяців жити без шафи, що й продовжується до сьогоднішнього дня. Позивач не довіряє ні якості виготовленої шафи, маючи досвід неякісного виготовлення приліжкових тумб апелянтом, ні добросовісності апелянта, розуміючи як останній здійснював зв`язок та надавав інформацію щодо виготовлення замовлення.

Крім того, твердження апелянта щодо попередження позивача про затримку у зв`язку з військовою агресією не мають жодного доказового підґрунтя. Як вбачається з листування в Telegram, жодного попередження про форс-мажорні обставини, які унеможливлюють здійснити виготовлення Товару у встановлений термін від апелянта не надходило.

Таким чином, твердження відповідача не можуть бути взяті Судом до уваги у зв`язку з відсутність будь-яких доказів. Аргументацією без належних доказів відповідач лише підтвердив свій намір ввести суд в оману, адже вище наведена інформацію та докази доводять факт недобросовісної роботи відповідача.

Вказує, що відповідач свої твердження не підкріпляє жодним доказом, що є важливим у ході розгляду справи, а листування, яке велося в месенджері Telegram, є повноцінним доказом факту замовлення обговорення деталей виконання, надання консультацій та подальшого інформування щодо стану виготовлення індивідуальної шафи. Жодним чином, ніж через листування в Telegram, позивач не передавав інформацію щодо замовлення, а апелянт не надав відповідь на запитувану інформацію.

Таким чином, твердження апелянта не можуть бути взяті судом до уваги у зв`язку з відсутністю доказової бази.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 22.11.2022 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виготовити для позивача індивідуальну шафу вартістю 63 950 грн, що підтверджується рахунком-фактурою на виготовлення, доставку та збірку індивідуальної шафи № 0103 від 21.11.2022 року, підписаною відповідачем з проставленим на ній відбитком печатки ФОП ОСОБА_1 , та додатком до неї - специфікацією, у якій зазначено, що датою готовності шафи є 21.01.2022 року.

Оглядом вмісту месенджера Telegram у належному позивачу мобільному телефоні, проведеним в судовому засіданні на виконання ухвали суду про забезпечення доказів, встановлено наявність вказаних електронних документів, які були надіслані позивачу 21.11.2022 року працівником відповідача - персональним менеджером ОСОБА_6 .

На виконання умов даного договору позивач за чотири рази - 21.11.2022 року, 15.12.2022 року, 11.01.2023 року та 10.02.2023 року, сплатив на рахунок відповідача кошти в загальному розмірі 63 950 грн, що підтверджується квитанціями та не заперечується відповідачем.

Аналіз наявних у вказаних документах даних в сукупності зі змістом листування сторін у месенджері Telegram дає підстави для висновку, що погодженим сторонами строком виконання замовлення (датою готовності шафи) є 21.01.2023 року, а вказівка у специфікації на іншу дату - 21.01.2022 року, є технічною помилкою, що була допущена працівником відповідача при її формуванні.

17.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про відмову від договору та повернення сплачених на виконання умов договору коштів вказуючи, що з моменту настання строку готовності товару і до цього часу шафа не виготовлена та йому не доставлена.

Факт надіслання вказаної вимоги на адресу відповідача підтверджується поштовими квитанціями та описом вкладення у цінний лист.

Відповіді на вказану вимогу відповідач не надав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

За частиною першою статті 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами частини першої статті 638 ЦК договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 837 цього Кодексу наведено визначення договору підряду, відповідно до якої за таким договором одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина перша статті 843 ЦК України).

Відповідно до ч.1 статті 846 ЦК України строки виконання роботи або окремих її етапів встановлюються у договорі підряду.

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 865 ЦК України).

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 ЦК (постанови Верховного суду від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17, від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20).

Таким чином, виходячи із загальних ознак зобов`язань, зафіксованих в наданих позивачем на підтвердження вимог позову електронних документах, які характеризуються особливостями об`єкта цих зобов`язань - виконання однією стороною (підрядником), який здійснює підприємницьку діяльність, за завданням другої сторони (замовника) певної роботи, призначеної для задоволення побутових потреб, за плату, суд дійшов вірного висновку, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 виникли зобов`язання побутового підряду.

За нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України)

Відповідно до положень статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Такими наслідками є, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (частина третя статті 612 ЦК України).

За приписами статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Зі змісту електронного листування сторін у меседжері Telegram чітко вбачається погодження ними строку виконання підрядником зобов`язань за договором, а відтак є необґрунтованими ствердження відповідача про те, такий строк ними не погоджувався.

З наведеної підстави судом вірно відхилено і доводи відповідача про наявність домовленості щодо строку виконання зобов`язання до кінця першого кварталу 2023 року.

За принципом змагальності кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України), проте жодних доказів відсутності вини відповідача у невиконанні зобов`язання за договором підряду у встановлений строк суду не надано.

Згідно з частиною 2 статті 849 ЦК України прострочення підрядника кореспондує праву замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина перша статті 854 ЦК України передбачає загальне правило про оплату роботи замовником після остаточної її здачі. Водночас закон не забороняє сторонам домовитися про інший порядок розрахунків, що і мало місце у спірних правовідносинах.

Судом установлено, що обов`язки за договором підряду відповідач у встановлений строк не виконав і кошти, сплачені на виконання умов договору, не повернув.

Отже, з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного закону вимоги позивача про розірвання договору та стягнення з відповідача сплаченої за договором суми суд вірно вважав обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягали до задоволення

Вирішуючи вимоги позову про стягнення пені, суд виходить з наступного.

За положеннями статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України).

Згідно статті 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин першої, другої статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (частина перша статті 624 ЦК України).

Таким чином, за змістом наведених законодавчих норм неустойка (пеня, штраф) нараховується лише в тих випадках, якщо їх сплата або відшкодування передбачені законом або договором.

В укладеному сторонами договорі відсутні умови, які б передбачали сплату неустойки за прострочення підрядника, проте такі положення містяться у спеціальному нормативно-правовому акті - Законі України «Про захист прав споживачів», застосування якого до відносин за договором побутового підряду передбачене нормою частини третьої статті 865 ЦК України.

Так, частиною п`ятої статті 10 цього Закону визначено, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Зважаючи на вищенаведене суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору підряду, в розмірі трьох відсотків від суми сплачених ним коштів.

Згідно з наданим з наданим позивачем розрахунком розмір належної йому пені за 76 днів прострочення (за період з 22.01.2023 по 07.04.2023) становить 137 854 грн. 50 коп.

Правильність нарахування позивачем суми пені відповідачем не спростована, разом з тим відповідач посилається на неспівмірність її розміру із сумою зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, враховуючи те, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує вартість роботи, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, віцрно вбачав підстави для зменшення розміру неустойки до розміру сплаченої позивачем та не повернутої відповідачем суми грошей, тобто, до 63 950 грн.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий:

Судді: