КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/4198/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5527/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гижицької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Вишгородської окружної прокуратури Василенка Миколи Олеговича на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у складі судді Рудюка О.Д.,

у цивільній справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі: Територіальної громади міста Вишгород в особі Вишгородської міської ради Київської області до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури звернувся у суд із позовом про визнання недійсним розпорядження, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки із незаконного володіння, посилаючись на те, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 26 грудня 2003 року №720 затверджено проект відведення земельної ділянки садівницькому масиву «Дніпро», надано земельну ділянку площею 0,12 га в оренду терміном на 49 років під розширення садівницького товариства «Дніпро-11» та надано земельну ділянку 0,12 га у приватну власність ОСОБА_2 для ведення садівництва в садовому товаристві «Дніпро-11» в межах Хотянівської сільської ради. Відповідачу видано державний акт КВ №004438 площею 0,1194 га на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :38:064:0003. На підставі викладеного, прокурор просить визнати недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №720 та визнати недійсним акт на право власності на земельну ділянку, а також витребувати на користь територіальної громади м. Вишгород в особі Вишгородської міської ради з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку. Вирішити питання судових витрат.

06 жовтня 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Василенко М.О. подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт та заборонити державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, втому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуження, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку площею 0,1194 га з кадастровим номером :38:064:0003, яка належить ОСОБА_1 , розташовану у м. Вишгород Вишгородського району Київської області; заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :38:064:0003, яка розташована у м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Заява обґрунтована тим, що до ухвалення рішення у справі відповідачем чи іншими особами можуть бути вчинені дії щодо відчуження або передачі в користування спірних земельних ділянок, їх забудови, що зробить неможливим виконання рішення суду та використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням, а тому необхідно вжити заходи забезпечення позову.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року в задоволенні заяви керівника Вишгородської окружної прокуратури Василенка Миколи Олеговича про забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі керівник Вишгородської окружної прокуратури Василенко М.О., посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухали, просить скасувати її та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заходи забезпечення позову мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Вказує, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Крім того, відсутність на даний час будь-яких дій відповідача, які могли б підтвердити наміри вчинення дій щодо відчуження, поділу чи об`єднання земельної ділянки не спростовують наявність у відповідача, як в одноособового власника спірної земельної ділянки можливості вільно розпорядитися нею, якщо не вжити заходи забезпечення позову у тому числі, враховуючи попередню його поведінку щодо намагання відчужити земельну ділянку.

Вказано, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 638:064:0003 знаходиться в межах 100 метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища р. Дніпро, на яких згідно ст. 61 Земельного кодексу України заборонено будівництво будь-яких споруд, у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Крім того, зазначає, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа суду під час звернення з заявою про забезпечення позову.

Вважає, що вжиття саме таких заходів забезпечення позову відповідають процесуальним нормам, що регулюють відповідні правовідносини, зокрема вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Бондар Б.Є. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час якого, судом повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за їх відсутності.

Відмовляючи в задоволенні заяви, районний суд виходив з того, що відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення такого позову.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (пункти 2, 4 частини 1 статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

За змістом статті 149 ЦПК України підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може суттєво ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Звертаючись до суду із позовом, керівник Вишгородської окружної прокуратури просив, зокрема витребувати на користь територіального громади м. Вишгород в особі Вишгородської міської ради з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1194 га з кадастровим номером № :38:064:0003.

В доводах заяви про забезпечення позову заявник зазначав, що до ухвалення рішення у справі відповідачем чи іншими особами можуть бути вчинені дії щодо відчуження або передачі в користування спірної земельної ділянки, її забудови, що зробить неможливим виконання рішення суду та використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, а тому необхідно вжити заходи забезпечення позову.

Надаючи оцінку доводам, наведеним у заяві про забезпечення позову та у апеляційній скарзі, колегія суддів враховує наступне.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Правова природа арешту майна чи іншого обмеження стосовно майна, вчиненого у зв`язку із провадженням у цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, передання в заставу, іпотеку, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу".

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

При цьому колегія суддів, бере до уваги те, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №720 та визнання недійсним акту на право власності на земельну ділянку, позивачем вказано, що майно, щодо якого він просить вжити заходи забезпечення позову, зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 , позивач обґрунтовано навів припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відчуження та вчинення реєстраційних дій, а також проведення будівельних робіт, щодо цього майна може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Наведені заходи забезпечення позову відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду, оскільки майно відповідача, яке є предметом спору, може бути відчужене останнім у будь-який час.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.

З огляду на викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, суд вважає, що заява про забезпечення позову в достатній мірі обґрунтована необхідністю забезпечення позову, позивачем викладено свої доводи щодо можливості настання несприятливих наслідків у разі незабезпечення позову, а саме ускладнення виконання рішення суд у разі задоволення позову, а зазначені підстави та вид забезпечення позову частково є співмірними з пред`явленими вимогами, та не призведе до порушення прав і охоронюваних законом інтересів відповідача.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначених обставин належним чином не врахував, не взяв до уваги, що предметом позову є майно, яке знаходить у власності відповідача й позивач, вважає, що воно передано незаконно у його власність і заходи забезпечення позову стосуються саме цієї спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому щодо накладення арешту, як вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, варто зазначити наступне.

Відповідно до постанови від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19 Верховний Суд вказав, що: арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

У вказаній постанові також зауважено, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, обґрунтованим буде висновок про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуження, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку площею 0,1194 га з кадастровим номером :38:064:0003, а також ОСОБА_1 - вчиняти дії, пов`язані з будівельними роботами на спірній земельній ділянці з одночасною відмовою у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення поданої по справі заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу керівника Вишгородської окружної прокуратури Василенка Миколи Олеговича задовольнити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 10 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуження, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників на земельну ділянку площею 0,1194 га з кадастровим номером :38:064:0003, яка належить ОСОБА_1 , розташовану у м. Вишгород Вишгородського району Київської області.

Заборонити ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним і юридичним особам проводити будівельні роботи на земельній ділянці з кадастровим номером :38:064:0003, яка розташована у м. Вишгород Вишгородського району київської області.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: