н/п 2/490/392/2024 Справа № 490/5626/23
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/ н від 13.10.2008 року у сумі 30777,64 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 13.10.2008 року підписав заяву № б/н, згідно якої йому було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому відповідачем збільшився до 25 000,00 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20.02.2023 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 30777,64 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст.ст. 27.187 ЦПК України, ухвалою суду від 27.06.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 11.10.2023 року відкладено розгляд справи, витребувано у АТ КБ «Приватбанк» докази укладення з ОСОБА_1 кредитного договору 28.09.2007 року або ж актуальний розрахунок заборгованості за період з 13.10.2008 року по 20.02.2023 року та відповідні докази на підтвердження заборгованості по кредитному договору №б/н від 13.10.2008 року (виписка по рахунку, довідки тощо.).

01.11.2023 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.10.2007 року у сумі 30777,64 грн.

30.11.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних причин.

До позову не надано жодного документу на підтвердження заборгованості, а саме: не додано Тарифів обслуговування карткового рахунку відповідача; не додано підписаних відповідачем умов кредитування, на які він погодився при укладанні Договору . Відсутність вказаних документів не дає можливість з`ясувати наявність та розмір кредитної заборгованості за Договором оскільки не можливо встановити чи є додані до позову Умови складовою частиною укладеного між сторонами Договору та які насправді умови цього Договору. Крім того, відповідач вказує, що розрахунок заборгованості не грунтується на умовах договору та є невірним, оскільки є односторонньою калькуляцією позивача і не може підтверджувати виконання або невиконання відповідачем умов Договору, тому що його складено таким чином, що зводить нанівець будь-які спроби встановити реальну заборгованість. Разом з тим, відповідач вказує, що позивачем не надано до суду ані жодного меморіального ордеру, ані квитанції, які б підтверджували невиконання відповідачем умов Договору чи сам факт отримання від Банку кредитних коштів.

Крім того, відповідач у відзиві просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем заборгованість нараховано починаючи з 29.07.2007 року, а Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у червні 2023 року.

Ухвалою суду від 11.12.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про перехід до загального позовного провадження відмовлено, судовий розгляд справи відкладено.

26.12.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що при генерації позовної заяви було допущено помилки, та вказано іншу дату укладення договору, в результаті чого банком подано уточнену позовну заяву із наданими доказами укладення ОСОБА_1 кредитного договору №б/н 17.10.2007 року, а також актуальний розрахунок боргу та виписку по рахунку відповідача. Крім того, позивач зазначив, що доводи відповідача, які він приводить у відзиві є безпідставними та такими, що не заслуговують уваги, оскільки позивачем надано всі документи, які підтверджують про отримання та користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а також про його обізнаність про умови кредитування. Щодо застосування строків позовної давності, позивач вважає, що обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки строк дії картки ОСОБА_1 до 05.2025 року.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника Банку.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Оскільки, справа розглядається в спрощеному позовному провадженні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в справі матеріалами, що відповідає приписам ч.5 ст. 279 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 17.10.2007 року підписав Заяву № б/н, згідно якої йому видано кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та встановлено кредитний ліміт у сумі 1200,00 грн з базовою процентною ставкою по Кредитному ліміту на момент підписання Договору у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості.

Як вбачається з довідки про надані кредитні картки, ОСОБА_1 13.10.2008 року відповідачу перевипущено картку «Універсальна» в зв`язку з чим ним підписано Заяву № б/н, згідно якої йому видано кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та встановлено кредитний ліміт у сумі 1200,00 грн з базовою процентною ставкою по Кредитному ліміту на момент підписання Договору у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості.

Також відповідачем 28.10.2008 року підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду», згідно якої, базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році) становить 3,0%; розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25-го числа місяця, наступного за звітним.

Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, 28.05.2021 року сума наданого відповідачу кредитного ліміту збільшилася до 25 000,00 грн, в зв`язку з чим ОСОБА_1 підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, згідно якої, Банком надано ОСОБА_1 , безготівковим шляхом на споживчі цілі, кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії, з фіксованою процентною ставкою у розмірі 42,0% річних для карт «Універсальна» та 40,8 % для карт «Універсальна GOLD».

Згідно п.2.1.1.2.12. вказаної Заяви, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту в розмірі:

- 60,0 % - для карт «Універсальна»;

- 60,0 % - для карт «Універсальна GOLD»;

- 60,0 % - для преміальних карток: Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature.

Отже, встановлене свідчить про те, що сторони погодили сплату процентів за користування кредитними коштами та штрафів, а тому твердження відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування та тарифами суд не бере до уваги, оскільки дане твердження спростовується підписаними ОСОБА_1 заявами від 17.10.2007 року та від 13.10.2008 року з вказаною в них процентною ставкою, Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» від 28.10.2008 року, Заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 28.05.2021 року.

Щодо тверджень відповідача, про те що позивачем не надано будь-яких документів на підтвердження видачі кредиту, будь-яких квитанцій, жодного документу про виконання умов Договору та не підтверджено розмір заборгованості, суд зазначає наступне.

У свої постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до наданої позивачем виписки з карткового рахунку відповідача вбачається, що банк виконав свої зобов`язання, відкрив відповідачу картковий рахунок та видав кредитну картку, якою останній користувався, здійснюючи відповідні платежі.

Відповідно до виписки з особового карткового рахунку ОСОБА_1 за договором №б/н, за період з 28.09.2008 року по 13.08.2021 року, ним активно використовувалися кредитні кошти та здійснювалися грошові операції, зокрема зняття готівки та перерахування грошей на іншу картку.

Таким чином, надана банком виписка за картковими рахунками позичальника, якій суд дав оцінку у сукупності з іншими наявними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Отже, відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 20.02.2023 року має заборгованість по кредитному договору в розмірі 30777,64 грн, яка складається з: 24910,00 грн - заборгованість за кредитом; 5867,64 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином и у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання передбачені кредитним договором належним чином, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача суму заборгованості по кредиту № б/н від 17.10.2007 року в розмірі 30777,64 грн, яка складається з: 24910,00 грн - заборгованість за кредитом; 5867,64 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Щодо застосування строків позовної давності заявленої відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд зазначає таке.

Так, відповідно до ст. ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.

Заява позичальникане містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. В разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Відповідно достатті 264 ЦК Україниперебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є часткова сплата боржником основного боргу та/або сум санкцій.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з копії виписки за договором № б/н станом на 22.02.2023 року, відповідачем, зокрема, 26.07.2021 року здійснено часткове погашення заборгованості за наданим кредитом, шляхом поповнення карткового рахунку у сумі 1497,00 грн, що свідчить про переривання позовної давності в силу положень частини першоїстатті 264 ЦК України.

За таких обставин, перебіг позовної давності визначається з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а саме з моменту останнього платежу відповідача по кредиту, тобто з 26.07.2021 року, що узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного суду від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19.

Отже, враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом 19.06.2023 року, а перебіг позовної давності почав спливати з 26.07.2021 року, суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи порушення позичальником умов договору, суд приходить до висновку, що цивільне (майнове) право позивача по отриманню від відповідача кредитної заборгованості, підлягає судовому захисту, тому позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є обгрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн. стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.4,7,12,141,279, ЦПК України, ст.ст.526,530,1054 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17.10.2007 року в сумі 30 777,64 грн. (тридцять тисяч сімсот сімдесят сім гривень 64 копійок), яка складається з: 24 910,00 грн - заборгованість за кредитом; 5 867,64 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банку «Приватбанк» 2 684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Реквізити сторін:

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК"(01001, м.Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, UA9003111, МФО 305299 ).

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення виготовлено 13 лютого 2024 року.

Суддя Н.П. Черенкова