ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/6822/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року та ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2023 року, ухвалених під головуванням судді Смотрицький В.Г., дата виготовлення повного тексту рішення 10.11.2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у володінні і користуванні власністю, виселивши ОСОБА_2 з будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла та звільнити земельну ділянку.

В обґрунтування вимог вказувала на те, що вона є власником земельної ділянки та житлового будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтв про право на спадщину. Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 незаконно, без її згоди вселився до спірного будинку і проживає в ньому, чим перешкоджає їй у користуванні та володінні, як власнику майна, де знаходяться її речі, і до яких вона не має доступу, не знає про їх стан, вказаний будинок відвідують незнайомі їй сторонні люди, ведуть себе зухвало, користуються її речами, на зауваження не реагують.

Зазначає, що неодноразово зверталася до поліції, що підтверджується письмовими доказами, однак добровільно ОСОБА_2 , який має у власності інше житло, не покидає належний їй будинок.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити.

Провадження №22-ц/822/78/24

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у володінні і користуванні власністю, виселивши ОСОБА_2 із будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що позивачка є власницею лише спірного будинку, який був розділений між співвласниками, обладнаний окремими входами. Речі, які належать ОСОБА_1 , знаходяться в належній їй частині будинку, до якої у відповідача немає доступу.

Вказує на те, що він є спадкоємцем спірного майна, у встановленому законом порядку прийняв спадщину, подавши заяву до нотаріуса.

Стверджує, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року у справі №727/8677/23 визнаний таким, що постійно з 2016 року до моменту відкриття спадщини проживав із спадкодавцем ОСОБА_3 , а тому вказане спростовує факт самовільного вселення ОСОБА_2 .

Звертає увагу суду на те, що позивач не проживає в спірному будинку з 2016 року.

З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

В свою чергу ОСОБА_1 , не погоджуючись із додатковим рішенням суду, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення її заяви в повному обсязі.

Стверджує, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє таке клопотання. Однак, в заяві ОСОБА_2 , крім голослівних посилань, інших доводів та доказів не міститься, а тому суд не повинен був зменшувати заявлену суму.

Вважає, що у ОСОБА_2 наявні кошти для сплати їй понесених витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить в задоволенні апеляційної скарги на додаткове рішення відмовити, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що він є таким самим спадкоємцем, як і ОСОБА_1 після смерті спадкодавця. Наголошує, що суд першої інстанції зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу взяв до уваги основні критерії визначення та розподілу судових витрат, а саме розумність, обґрунтованість й співмірність та дійшов вірного висновку.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з доведеності того, що відповідач перешкоджає позивачці як законному власнику житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 якого входить до складу спадщини, у вільному володінні та користуванні вказаним нерухомим майном, порушуючи її права та інтереси, передбачені та гарантовані законом, а саме права на володіння та користування вищевказаним житловим будинком.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу та зменшуючи заявлену суму до 5000 грн суд першої інстанції врахував, що позовна заява подана позивачкою, за обсягом містить три сторінки. Крім того, в акті виконаних робіт зазначена послуга адвоката як участь у шести судових засіданнях, однак дослідивши матеріали справи суд вбачає, що було проведено чотири судові засідання: 06.11.2023, 25.10.2023, 16.11.2023, 28.09.2023 року, а тому прийшов до висновку, що сума гонорару не є співмірною зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю проведених засідань та тривалістю розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо основного рішення та вважає, що таке наведеним вимогам закону відповідає.

Щодо доводів незаконності основного рішення суду, колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого представництвом Фонду державного майна України у м. Чернівці від 17.01.1996 року, ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належав будинок, загальна площа якого становить 81,50 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с.16).

26.03.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 , 1921 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ). Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку за АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 : 1/3 - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 січня 1996 року Представництвом Фонду державного майна України в місті Чернівці, згідно з розпорядженням за №17381 від 17 січня 1996 року, зареєстрованого у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №98 на сторінці 84, номер запису - 12123; 1/6 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 26 червня 2008 року за реєстровим № 5-1522, зареєстрованого у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 16 листопада 1999 року у реєстровій книзі за №98 на сторінці 84, номер запису - 12123 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 07.06.2011 року після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_6 присвоєно прізвище ОСОБА_7 , що є дошлюбним прізвищем та підтверджується копією дублікату свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 21 квітня 2008 року (а.с.13-14).

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником частки будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 25.04.2012 року (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 20.04.2023 року (а.с.12).

12.05.2008 року у м. Чернівці ОСОБА_3 було складено заповіт, який зареєстрований в реєстрі за №708, яким ОСОБА_3 заповіла усе майно, що належало їй на час смерті, ОСОБА_6 (а.с.4).

З копії спадкової справи №9/2023, заведеної приватним нотаріусом Холоменюк О.І. після смерті ОСОБА_3 , вбачається, що заповіт №708 від 12.05.2008 року, номер у Спадковому реєстрі 44647965, є чинним (а.с.82).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно, яке належало померлій на час її смерті, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71849430 від 20.03.2023 року спадкової справи №9/2023, заведеної 20.03.2023 року приватним нотаріусом Холоменюк О.І. (а.с.11). До спадкового майна належить, зокрема, 1/2 житлового будинку за АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію особи від 29.03.2023 року №523613 (а.с.97).

23.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Першої чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області про прийняття спадщини на підставі заповіту від 12.05.2008 року після смерті тітки ОСОБА_3 (а.с.91).

05.04.2023 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького МНО Холоменюк О.І. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його сестри ОСОБА_3 (а.с.112).

Відповідно до талонів повідомлення єдиного обліку №9106 та №17430 про прийняття і реєстрацію заяви повідомлення вбачається, що ОСОБА_1 01.04.2023 року та 16.06.2023 року зверталася в ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області із заявами про прийняття мір стосовно ОСОБА_2 щодо його незаконного проживання в спірному будинку, який належить їй (а.с.20-21).

Згідно відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири по АДРЕСА_2 (а.с.7-8).

З акту №603 від 27.07.2023 року КП «Містосервіс» вбачається, що ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації (а.с.64).

Актом №108 від 27.07.2023 року ПП «Житлосервіс» встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2 , однак там фактично не проживає з січня 2016 року по теперішній час (а.с.66).

Крім того, в матеріалах справи наявні свідоцтво про поховання ОСОБА_3 , договір-замовлення на організацію та проведення поховання, товарний чек з магазину ритуальних послуг, видаткова накладна на ім`я ОСОБА_2 (а.с.50-53).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст.41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ст.9 ЖК України).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

За приписами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Приписами ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 ЦК України).

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Приписами ч.1 та 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

В силу ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Крім того, в силу приписів ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 зазначено, що: «…статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю…».

Апеляційний суд наголошує, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Вказаний висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 , який набуто у спадок, а відповідач не є членом її сім`ї, був вселений у спірний будинок за згодою колишнього власника, яка померла, що, в свою чергу, при наявності іншого житла свідчить про втрату ним права на проживання. Відомостей про надання згоди ОСОБА_1 на проживання відповідача в її житловому будинку матеріали справи не містять.

У справі також встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житловим будинком, що підтверджується зверненнями позивача з відповідними заявами до відділу поліції, у яких зазначено, що відповідач незаконно проживає в спірному будинку.

Крім того, ОСОБА_2 є власником квартири по АДРЕСА_2 , доказів про неможливість там проживати матеріали справи не містять, а тому його виселення із спірного житлового будинку відповідатиме інтересам власника із збереженням балансу інтересів сторін.

Також, суд апеляційної інстанції вказує на те, що посилання в рішенні суду на норми, які стосуються самоправного зайняття житлового приміщення, є помилковим, оскільки ОСОБА_2 вселився в спірний будинок за згодою колишнього власника, однак зазначене не вплинуло на правильність прийнятого рішення суду.

Посилання на те, що позивач не отримала свідоцтво про право власності на житлового будинку, є необґрунтованим, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена, нормами ЦК України не встановлено кінцевого строку для звернення спадкоємця, який прийняв спадщину, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Оскільки позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до незгоди з висновками суду та переоцінки доказів. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується додаткового рішення суду, колегія суддів вказує таке.

При подачі позовної заяви сторона позивач заявила про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн та вказала, що розрахунок понесених витрат буде подано на протязі 5 днів після ухвалення рішення суду (т.1 а.с.2-3).

06.11.2023 року ухвалено рішення по суті спору.

10.11.2023 року сторона позивача подала: заяву про стягнення витрат на правничу допомогу; угоду про надання професійної правничої допомоги від 25.06.2023 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , згідно п.4.2. якої було обумовлено, що розмір гонорару за надання правничої допомоги сторонами визначається у сумі 25 000 грн; акт виконання робіт згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 08.11.2023 року, де перелічено надані послуги, щодо ознайомлення з матеріалами справи, консультації вартістю 2 000 грн, підготовка позовної заяви вартістю 3 000 грн та участь в 6-ти судових засіданнях вартістю 13 000 грн на загальну суму 18 000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру б/н від 25.06.2023 року на оплату 3 000 грн, платіжну інструкцію від 05.10.2023 року на оплату 10 000 грн та платіжну інструкцію від 29.10.2023 року на оплату 5 000 грн; докази направлення копії заяви з додатками ОСОБА_2 (т.1 а.с.151-157).

24.11.2023 року ОСОБА_2 на адресу суду подав клопотання про зменшення розміру заявлених витрат на правничу допомогу з підстав, що справа була визначена як малозначна, розглядалася в спрощеному позовному провадженні, а вказані витрати є завищеними (т.1 а.с.161-162).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

У випадку визначення договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Такий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №754/4352/21.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18, від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц, від 23 травня 2022 року у справі №724/318/21.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн суд першої інстанції виходив з того, що така сума співмірна складності справи, ціні позову, обсягу виконаних адвокатом робіт, а також врахував клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат.

Проте, судова колегія з таким висновком суду погоджується не в повній мірі, виходячи з наступного.

Спір у цій справі стосувався усунення перешкод у володінні та користуванні власністю, позовна заява складена на 3-х аркушах, додатки на 19 аркушах, відповідь на відзив подана на 2-х аркушах, представник позивача приймала участь у с/з 28.09.2023 року з 09:58 год по 11:17 год, 16.10.2023 року з 10:06 год по 10:36 год, 25.10.2023 року з 14:14 год до 15:58 год, 06.11.2023 року з 10:22 год по 11:34 год, тобто у 4-х судових засіданнях, інших процесуальних документів у справі стороною позивача не подавалося, а вказані вище письмові документи (позовна заява та відповідь на відзив) не є великими за обсягом та складними за змістом, не потребують від професійного адвоката значної кількості часу і зусиль на їх складання.

Однак, з урахуванням того, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачкою послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції, а в клопотанні сторони відповідача, який заперечував щодо стягнення суми в розмірі 18 000 грн, містить тільки заперечення щодо стягнення вказаної суми з підстав їх завищення без надання належних та допустимих доказів неспівмірності та безпідставного завищення, тощо, тому суд апеляційної інстанції враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, приймаючи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням заперечень відповідача щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу наданим послугам, вважає, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення частково знайшли свої підтвердження, у зв`язку із чим сума витрат на правничу допомогу визначена судом першої інстанції підлягає збільшенню з 5000 грн до 9 000 грн, які на думку колегії суддів, будуть співмірними із вартістю наданих адвокатом послуг.

У зв`язку із тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку з приводу часткового задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення суду, проте визначив суму до стягнення, яку не можна вважати пропорційною меті відшкодування таких витрат.

Таким чином, додаткове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 листопада 2023 року змінити, визначивши до стягнення витрати на правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 9 000 грн.

В решті додаткове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк