РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.

за участю секретаря судового засідання Опанасюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 ,

до ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 28.07.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №958; визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що протягом останнього часу сімейне життя подружжя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. У сторін відсутні спільні інтереси, у них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Проживають окремо. На переконання позивача, збереження шлюбу та примирення суперечить її інтересам та є неможливим.

У позові також вказано, що син сторін ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю. Стосунки між батьками дитини погіршились, тому позивач змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки відповідач погрожує відібрати дитину. Позивач зазначає, що в повному обсязі може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечити гармонійний розвиток особистості сина в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Вважає, що в інтересах сина проживати саме з позивачем, а не з батьком, у зв`язку з тим, що дитину не можна розлучати з матір`ю. За місцем проживання позивача та сина створені всі належні умови для життя та розвитку дитини.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29.09.2023 відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Заяв по суті справи до суду не надійшло.

Протокольною ухвалою суду від 09.11.2023 підготовче провадження у справі завершено та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, від її представника ОСОБА_4 до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, у якій також вказано, що позивач позов підтримує та просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, 06.11.2023 від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій також вказано, що проти розірвання шлюбу він не заперечує.

Представник третьої особи Баб`як М.М. у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, до якої долучив копію рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №6 від 03.01.2024 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 » та копію висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу та піклування, №6 від 03.01.2024 щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 .

Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.07.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за №958 (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Позивач скористалась своїм правом та звернулась до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, при цьому, останній повністю визнає позовні вимоги щодо розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін, суд вважає, що вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, при цьому, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України.

З огляду на викладене, враховуючи доводи ОСОБА_1 , наведені у позові, а також визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем у справі, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, відтак, розірвання шлюбу буде відповідати як інтересам позивача, так і відповідача, а збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому позов необхідно задовольнити.

Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

У відповідності до абз.2 ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище, у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач не просить відновити своє дошлюбне прізвище.

Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступне.

Згідно з копією паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №10-14/1679 від 13.01.2020 (а.с. 10).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №6 від 03.01.2024 затверджено висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 . Відповідно до змісту висновку, за місцем проживання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , створено належні умови для виховання та розвитку дитини. ОСОБА_2 проживає окремо, регулярно спілкується з сином ОСОБА_5 , цікавиться його вихованням та розвитком, періодично надає матеріальну допомогу на його утримання. Під час телефонної розмови з ОСОБА_2 з метою з`ясування його думки щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , він повідомив, що заперечує, та бажає, щоб син проживав з ним. 26.12.2023 ОСОБА_2 надіслав на адресу служби заяву, у якій повідомив, що не заперечує щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_1 має офіційний дохід, у змозі забезпечувати потреби сина в повному обсязі. Законним представником ОСОБА_3 подано декларацію та обрано лікаря, який надає первинну медичну допомогу. ОСОБА_6 навчається у 4-В класі ліцею № 23 м. Житомира ім. М.Очерета, характеризується позитивно. У матеріалах справи відсутні докази неналежного виконанання ОСОБА_1 батьківських обов`язків чи аморальної поведінки, відомості щодо вад здоров`я, які унеможливлюють виховання та утримання дитини. Враховуючи вказані вище факти, виходячи з інтересів дитини, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

На підставі досліджених доказів, судом встановлено, що син ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, яка створила належні умови для виховання та розвитку дитини, приділяє сину належну увагу, дбає про його розвиток, навчання та здоров`я. Судом не встановлено, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні дитини з батьком.

Також суд приймає до уваги висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , відповідно до якого виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання сина з матір`ю, оскільки зі змісту висновку встановлено, що його складено на підставі повного та всебічного дослідження обставин щодо умов проживання дитини та участі батьків в утриманні та вихованні дитини.

На підставі вищевикладеного, виходячи із найкращих інтересів дитини, приймаючи до уваги, що дитина і наразі проживає з матір`ю, яка належно дбає про сина, при цьому, порушення позитивних взаємовідносин дитини з матір`ю можуть мати негативний вплив на подальший розвиток дитини, суд доходить висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю.

При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що батько дитини, який безумовно відіграє важливу роль у житті сина, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Визначення місця проживання дитини з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги у частині розірвання шлюбу, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого за вимогу про розірвання шлюбу. Щодо судового збору в іншій частині, судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 104, 105, 110-115 СК України, статтями 2-5, 10-13, 81, 141, 142, 206, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 28.07.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис за №958, - розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 610,40 грн судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 536,80 грн судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» №0.0..1 від 04.09.2023 на суму 2147,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Третя особа: Орган опіки та піклування Житомирської міської ради (м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2).

Суддя Т.А. Воробйова