Провадження № 22-ц/802/245/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Свій позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 є його батьком, а ОСОБА_3 є його матір`ю. ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач досяг повноліття, однак продовжує навчання: є студентом 2-го курсу географічного факультету денної форми навчання за державним замовленням Навчально-наукового інституту філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, спіціальність-філологія, германські мови та літератури. Термін навчання: з 14.06.2021 року по червень 2023 року. ОСОБА_1 перебуває на утриманні своєї матері ОСОБА_4 та бабусі по материнській лінії ОСОБА_5 . Однак вказаних матеріального забезпечення йому не вистачає на повноцінне навчання, харчування, одяг, проїзд, підручники, на плату за гуртожиток тощо, а тому він потребує матеріальної допомоги. Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо, є здоровою, працездатною людиною, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей і має можливість надавати матеріальну допомогу але добровільно відмовляється це робити.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягувати з відповідача на його користь аліменти в розмірі 3000 гривень щомісячно до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, з врахуванням зміни прожиткового мінімуму та індексу інфляції.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2023 рокупозов задоволено.

Ухвалено стягувати аліменти з ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН не відомий, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 , аліменти на його утримання, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно з моменту звернення до суду, з 31.08.2021 року та до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, з врахуванням зміни прожиткового мінімуму та індексу інфляції.

Стягнуто з ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,в якій вказує, що рішення є незаконним і необґрунтованим, оскільки не в повній мірі встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено факти щодо спірних правовідносин, що в свою чергу стосуються прийняття судом рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, просить рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що з копії свідоцтва про народження (видане повторно) серія НОМЕР_2 від 05.05.2003 року та копії паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 4, 8).

Відповідно до довідки № 503 від 14.06.2021 року ОСОБА_1 є студентом 2-го курсу географічного факультету денної форми навчання за державним замовленням Навчально-наукового інституту філології та журналістики Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського, спеціальність-філологія, германські мови та літератури. Термін навчання: з 14.06.2021 року по червень 2023 року (а.с. 12).

Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Судом встановлено, що повнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається стаціонарно, у зв`язку із чим не працює, перебуває на утриманні своєї матері ОСОБА_4 та бабусі по материнській лінії ОСОБА_5 і потребує матеріальної допомоги на навчання, харчування, одяг, проїзд до місця навчання, на повноцінний розвиток тощо, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача ОСОБА_1 слід стягувати аліменти на утримання сина в розмірі 3000 гривень щомісячно з моменту звернення до суду, з 31.08.2021 року, та до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, з врахуванням зміни прожиткового мінімуму та індексу інфляції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньогосина, який продовжує навчання, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що є сином ОСОБА_2 та є студентом 2-го курсу географічного факультету денної форми навчання за державним замовленням Навчально-наукового інституту філології та журналістики Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського, спеціальність-філологія, германські мови та літератури. 27.11.2019 року позивач досяг повноліття, однак продовжує навчання. На даний час, перебуває на утриманні своєї матері, стипендії не отримує, в зв`язку з навчанням на денній формі не має змоги працювати. В свою чергу, відповідач матеріальної допомоги не надає.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) зробив висновок про те, що СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні тієї обставини, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги (постанови Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 459/1381/18, від 05 квітня 2023 року у справі № 164/299/21).

Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, суд першої інстанції не встановив наявності обставин, які б перешкоджали ОСОБА_2 у виконанні його батьківських обов`язків стосовно його повнолітньогосина, який продовжує навчання, не має змоги працювати в зв`язку з денною формою навчання і в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не був повідомленим про час і місце розгляду справи не ґрунтується на матеріалах справи. Так, судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є адреса: АДРЕСА_3 і саме за цією адресою відповідачу було направлено судове повідомлення про судове засідання 09.11.2021 р рекомендованим листом, яке повернулося без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с. 23).

В наступне судове засідання 10.12.2021 року відповідач ОСОБА_2 викликався шляхом розміщення судового оголошення на сайті судової влади (а.с. 27), що відповідає вимогам п. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що в порушення принципу добросовісності в позові ОСОБА_1 наведено недостовірні дані про стан його здоров`я та про відсутність на його утриманні інших дітей. Разом з тим, як убачається із позовної заяви, позивач ОСОБА_1 зазначав, що йому невідомо про доходи, сімейний стан його батька. Виходячи із того, що відповідач є фізичною особою підприємцем, позивач, враховуючи його потреби, пов`язані з навчанням в Таврійському національному університеті імені В. І. Вернадського, який знаходиться у м. Києві, тобто передбачають витрати на проїзд, проживання, визначив розмір аліментів, які є посильними для особи відповідного віку та статусу. При цьому наявність у відповідача інших дітей не впливає на необхідність надавати матеріальну допомогу сину, який навчається. Відмова у стягненні аліментів з батька повнолітньої дитини було б перекладанням обов`язку піклуватися та матеріально забезпечувати сина виключно на матір, що є порушенням закону, враховуючи, що такий обов`язок покладається на обох батьків.

З урахуванням вищенаведеного доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень чинного сімейного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як обов`язкові підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат не проводиться згідно зі статтями 137, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді