ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2831/23 Номер провадження 22-ц/814/559/24Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 липня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі рішенням, діями та бездіяльністю органу державної влади

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом про стягнення на її користь з Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) моральну шкоду у розмірі 143 995,70 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що на примусовому виконанні Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) з 11.10.1991 по 30.09.2009 перебував виконавчий лист № 2-1368/1991, виданий Автозаводським районним судом м Кременчука про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 25 карбованців на місяць, починаючи з 14.08.1991 і до досягнення дитиною повноліття.

30.09.2009 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній на час винесення постанови редакції. Постанову про закінчення виконавчого провадження вона, як стягувач, не отримувала. За повідомленням суду виконавчий лист на адресу установи не надходив. Згідно з актом про вилучення виконавчого провадження останнє знищене 08.02.2013.

ОСОБА_1 вважає, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб відділу виконавчої служби їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у сумі 143 995,70 грн; вказана сума є заборгованістю зі сплати аліментів станом на 30.09.2009, обрахована у десятикратному розмірі; її розмір також пов`язаний із тривалістю порушеного права, зусиллями для відновлення та погіршенням здоров`я.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі рішенням, діями та бездіяльністю органу державної влади відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 439,96 грн віднесено на рахунок держави.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним заочним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі прохала рішення місцевого суду скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вказувала, що протиправність дій відповідача встановлена постановою Полтавського апеляційного суду від 17.10.2022 № 2-1368/1991, а саме: в порушення вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень, Закону України «Про виконавче провадження» при здійсненні примусового виконання працівниками виконавчої служби було втрачено виконавчий лист № 2-1368/1991. Відповідач не вчинив жодних дій для відновлення втраченого документу.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність компетенції Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) представляти державу у даному спорі. Зазначала, що фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною певний орган; держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду, у даному випадку це Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), як юридична особа публічного права.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом установлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 вересня 1991 року у справі №2-1368/1991 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше 20 крб. щомісячно, починаючи з 14 серпня 1991 року і до досягнення дитиною повноліття, а також на утримання дружини по 30 крб. щомісячно, починаючи з 14 серпня 1991 року і до досягнення сином ОСОБА_5 трирічного віку.

11 жовтня 1991 року на виконання вказаного рішення суду Автозаводським районним судом м. Кременчука було видано два виконавчі листи №2-1368/1991, які направлені до ВДВС Глобинського РУЮ ГУЮ у Полтавській області для виконання (наразі - Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми)) (а.с. 240 т.1).

Відповідно до відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на виконанні ВДВС Глобинського РУЮ ГУЮ у Полтавській області у період з 11.10.1991 по 30.09.2009 перебував виконавчий лист № 2-1368/1991, виданий Автозаводським районним судом м. Кременчука.

Постановою державного виконавця від 30 вересня 2009 року виконавче провадження № 15035643 щодо стягнення коштів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчено на підставі ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 30 вересня 2009 року) у зв`язку із закінченням строку стягнення. Матеріали передано на зберігання до архіву та 20 лютого 2013 року були знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Крім іншого, у відповіді № 17945/17.3-34 від 29.11.2023 Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції зазначено щодо направлення копії постанови від 30.09.2009 сторонам виконавчого провадження, оригінал виконавчого документа повернуто до суду.

З довідки ВДВС Глобинського РУЮ ГУЮ у Полтавській області від 19 січня 2012 року №276/08-32/6, заборгованість боржника ОСОБА_4 перед стягувачем ОСОБА_1 станом на 30 вересня 2009 року за період з квітня 2001 року по вересень 2009 року становила 14 399,57 грн.

Місцевим судом у становлено що правовий конфлікт між сторонами у справі виник з факту невиконання рішення суду у справі № 2-1368/1991, що є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ч. 1 ст. 23 ЦК України та ст. 56 Конституції України.

Також, місцевим судом установлено, що у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Автозаводський районний суд м Кременчука, Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 14 399,57 грн - суми боргу за виконавчим листом, 972 940,43 грн суми пені, та моральної шкоди - 50 000 грн. (справа № 524/9404/19).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у даній справі, що набрала законної сили, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 липня 2021 року в частині відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - відмовлено. В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 липня 2021 року - залишено без змін. (а.с. 45-49)

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) моральної шкоди у розмірі 143 995,70 грн, оскільки позивачем не доведено компетенції Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) представляти державу у даному спорі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див.: пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19, пункт 26).

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199 гс 18, пункт 5.30) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (див.: пункт 4.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17, провадження № 12-3гс21).

Процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Щодо належного відповідача

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

У постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду при вирішенні виключної правової проблеми щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, зокрема, органами державної виконавчої служби, зазначила, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що Глобинський відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), який є юридичної особою, не є належним відповідачем у справі.

Підставою позову позивач визначив дії саме Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми), що полягають у втраті виконавчого документу у справі № 2-1368/1991 про стягнення аліментів при здійсненні примусового виконання.

В цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пунктом 18 вказаної постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди.

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

В матеріалах справи відсутні докази, які свідчили про наявність незаконних, протиправних дій чи бездіяльності посадових осіб Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Суми) чи у діях державних виконавців, що здійснювали примусове виконання виконавчого листа № 2-1368/1991 про стягнення аліментів.

Не є таким доказом протиправності дій відповідача щодо втрати виконавчого документу постанова Полтавського апеляційного суду від 17.10.2022 № 2-1368/1991, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа у справі № 2-1368/1191 про стягнення аліментів залишено без змін. (а.с. 14-15)

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» звернення виконавця до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого документу є його правом, а не обов`язком.

Стягувач, ОСОБА_1 , не позбавлена права самостійно ініціювати провадження з видачі дублікату виконавчого документу, у тому числі, ініціювати поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, якщо такий сплив.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про протиправну бездіяльність відповідача щодо своєчасного отримання дублікату втраченого виконавчого документу та поновлення виконавчого провадження, - є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем 30.09.2009 було винесено рішення про закінчення виконавчого провадження. Дане рішення державного виконавця не оскаржувалось та не скасовано. Та обставина, що оригінал виконавчого листа у справі № 2-1368/1991 був втрачений не свідчить, що його втрата відбулася внаслідок незаконних чи протиправних дій органів державної виконавчої служби.

Також, в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б свідчили про заподіяння позивачці моральної шкоди. Долучені до матеріалів справи довідки про факт звернення позивачки за медичною допомогою (а.с. 19-22) не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку між фактом втрати виконавчого документа та хворобами позивачки.

За таких обставин підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивачки відсутні.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно відмовив в задоволенні позову, однак помилився з мотивами відмови, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 липня 2023 року - змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши їх відповідно до мотивувальної частини вказаної постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль