Провадження №22-ц/812/97/24
Провадження №22-ц/812/99/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі представників сторін: позивачки адвоката Кірюхіна О.М., відповідача адвоката Білова І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1850/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Білова Ігоря Валентиновича на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2023 року та на рішення того ж суду від 14 листопада 2023 року, прийняті під головуванням судді Щербіни С.В. у приміщенні цього суду за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання шлюбу недійсним,

у с т а н о в и в :

11 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , залучивши третьою особою Заводський районний у м. Миколаєва відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання недійсним шлюбу, який був укладений 20 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та сестрою позивачки ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона є спадкоємцем другої черги після смерті її рідної сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що відповідач є спадкоємцем першої черги, так як 20 лютого 2018 року уклав з її сестрою шлюб.

З огляду на стан здоров`я її сестри, якій з 02 березня 2000 було встановлено інвалідність другої групи у зв`язку із психічним захворюванням та з огляду на характер взаємовідносин між відповідачем та її сестрою, позивачка вважає, що у день реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто 20 лютого 2018 року, її сестра не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тому просила визнати такий шлюб недійсним.

16 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог.

В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 чотири рази: з 1973 року по 1978 рік, з 1980 року по 1986 рік, з 2003 року по 2008 рік та з 2018 року по день смерті. Наголосив на тому, що в них був спільний син, який помер у 2001 році, і в періоди, коли шлюбні відносини між ними було розірвано, вони все одно підтримували стосунки. В 2016 році після того як ОСОБА_1 перенесла ішемічний інсульт, вона звернулася до нього за допомогою, оскільки проходила складну реабілітацію, після чого вони вирішили одружитись вчетверте. Відповідач заперечував щодо доводів позивача про те, що у 2018 році на день укладення шлюбу ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, зазначивши, що інвалідність його дружині була встановлена ще 1999 року, однак це не заважало їй вести активне життя та займатися підприємницькою діяльністю. Вважав доводи позивачки необґрунтованими з огляду на те, що вона мала неприязні стосунки із сестрою та не могла володіти інформацією з приводу її здоров`я.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2021 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено спеціалістам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 29 серпня 2022 року огляду на ліквідацію Київського міського центру судово-психіатричної експертизи проведення посмертної судово-психіатричної експертизи по цивільній справі №487/1850/19 доручено Комунальному некомерційному підприємству «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради (далі - КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» МОР).

11 жовтня 2022 року провадження у справі було поновлено у зв`язку із поверненням матеріалів цивільної справи до суду із КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» МОР у зв`язку з припиненням роботи амбулаторною судово-психіатричною експертною комісією,.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2022 року проведення посмертної судово-психіатричної експертизи по справі , згідно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2021 року було доручено Державній Установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Провадження у справі зупинено.

17 липня 2023 року представник відповідача адвокат Білов І.В. заявив клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Клопотання представник мотивував тим, що не погоджується з висновком судового експерта від 28 квітня 2023 року №93, яким визначено, що ОСОБА_3 станом на момент реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 , тобто на 20 лютого 2018 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В обґрунтування клопотання представник відповідача зазначив, що експерт визнав неможливість надання кваліфікованого висновку за наявними у матеріалах справи медичними документами, оскільки 23 грудня 2022 року матеріали справи поверталися до суду разом із клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів, але такі матеріали, зокрема, медична документація від КНП «МОЦПЗ» МОР експерту не були направлені. В матеріалах справи відсутні документи щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_3 до 2018 року відсутні, вона з 2001 по 2018 роки безперервно займалася підприємницькою діяльністю, що спростовує висновок експерта. Експерт вдався до прямого введення суду в оману, зазначивши, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 в завершення тексту відмічено, що «від направлення на медичне обстеження відмовилась» на той період часу.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Білова І.В. про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що висновок судово-психіатричного експерта №93 від 28 квітня 2023 року містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані висновки з поставлених запитань. Окрім того в судовому засіданні судовим експертом було надано детальні пояснення щодо даного висновку.

Приймаючи до уваги чинне законодавство, що регламентує порядок призначення повторної експертизи, суд вважав, що доводи, зазначені представником відповідача, носять оціночний характер та не спростовують складений висновок, ним не наведено переконливих доводів, які б вказували на неповноту або неясність, необґрунтованість висновку судово-психіатричного експерта №93 від 28 квітня 2023 року, або те, що висновок суперечить іншим матеріалам справи, а фактично вказують на незгоду відповідача з висновком експертів.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано недійсним з моменту укладення шлюб, укладений 20 лютого 2018 року між ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , про що Заводським районним у м. Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було зроблено актовий запис №104 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).

Представником ОСОБА_1 адвокатом Біловим І.В. подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення суду від 14 листопада 2023 року та ухвалу суду від 31 жовтня 2023 року стосовно відмови у призначенні повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, призначити таку експертизу, за результатами якої постановити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що по при ухваленні рішення суд спотворює наявні у справі докази, зокрема, висновок суду про те, що при видачі свідоцтва про укладення шлюбу 20 лютого 2018 року наречена відмовилась від направлення на медичне обстеження не відповідає змісту відміток, наявних в актовому записі на а.с. 41. Також у справі були допитані судом 6 свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , проте, судом не взято до уваги їх покази та не надано їм оцінку. Висновку про недійсність шлюбу суд дійшов виключно на підставі висновку експерта, але при цьому судом не враховано наступне.

Так, відповідно до матеріалів справи ухвалою суду від 26 жовтня 2022 р. була призначена судово-психіатрична експертиза, проведення якої було передоручено Миколаївській філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». 23 грудня 2022 р. до суду було повернуто матеріали справи із клопотанням експерта про необхідність надання додаткових матеріалів, тобто експерт визнав неможливість надання кваліфікованого висновку за наявними в матеріалах суду медичними документами. Для надання додаткових матеріалів суд своєю ухвалою від 03 грудня 2021 року витребував у Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради всі медичні картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 , проте на виконання вищенаведеної ухвали суду було надано відповідь, згідно якої вся наявна в них медична документація стосовно ОСОБА_3 була передана до Заводського районного суду м. Миколаєва та на день надання даної відповіді повернута не була. Тобто додаткових медичних документів, на наданні яких наполягав в своєму клопотанні експерт, останній не отримав. До того ж, відповідач зазначає, що медичні документи щодо лікування ОСОБА_3 , на які посилається експерт в своєму висновку, відсутні, як і матеріали щодо лікування, стану психічного здоров`я ОСОБА_3 до 2018 року. Представник ОСОБА_1 вказує, що хвороба ОСОБА_3 не була пов`язана з психічним захворюванням, до того ж вона з 2001 року по 2018 рік безперервно займалась підприємницькою діяльністю. Тобто висновок експерта щодо психічного стану ОСОБА_3 20 лютого 2018 року - на момент укладання шлюбу з ОСОБА_1 , базується не на аналізі медичних документів, а на здогадках і припущеннях, які не відповідають дійсності. На 6 листі висновку експерта вказано наступне «Свідоцтва про розірвання шлюбу №472 від 23 вересня 2008 року (далі по тексту) В завершенні тексту відмічено: від направлення на медичне обстеження відмовилась; 20.02.2-18 р. видано свідоцтво про шлюб». Але вже в мотивувальній частині свого висновку експерт зазначив, що «...20.02.2018 року, ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_1 . Однак відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , в завершені тексту відмічено, що «від направлення на медичне обстеження відмовилась» на той період часу». Тобто, на думку відповідача, таким чином, експерт, вдавшись до прямого введення суду в оману намагався довести, що ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що нібито побачили працівники, що реєстрували шлюб і намагались відправити ОСОБА_3 на медичне обстеження, про що зробили запис до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Відповідач також вказує, що ним та його представником було заявлено клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_3 , проте в задоволенні клопотання ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року було відмовлено, але вказана ухвала не може бути оскаржена окремо від рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог статей 89,263-265 ЦПК України та є законним і обґрунтованим, а твердження в апеляційній скарзі про те, що судом не доведено обставини, що мають значення для справи, які він визнав встановленими, а викладені у його рішенні висновки не відповідають обставинам справи, не відповідають дійсності. Зокрема, щодо ненадання оцінки показам свідків, щодо деяких наданих стороною позивача письмових доказів, у мотивувальній частині рішення суд не тільки перелічив усі досліджені ним письмові докази щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_3 , які відносяться до предмету спору та доказування, але й навів їх зміст. Для вирішення у законний спосіб клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи суд провів дослідження висновку експерта від 28 квітня 2023 року №93 та забезпечив допит у судовому засіданні судового експерта Очколяса В.І. представниками сторін та судом згідно з вимогами ст.239 ЦПК України, тільки після чого суд в ухвалі від 31 жовтня 2023 року прийшов до обґрунтованого висновку про те, що передбачених ч.2 ст. 113 ЦПК України підстав для призначення повторної судової експертизи немає. Судом досліджено належним чином усі докази у справі та надано їм відповідну оцінку, проведено правовий аналіз та правильно застосовані норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення та оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідають вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається і таке встановив суд першої інстанції, позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3 . Ці обставини відповідачем не спростовуються.

20 лютого 2018 року ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Заводським районним у м. Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області було зроблено відповідний актовий запис №104, та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 9, 23).

Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 25 вересня 2018 року містить відомості про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 раніше тричі реєстрували шлюб: 01 грудня 1973 року (розірваний у 1978 році), 19 серпня 1980 року (розірваний 30 липня 1986 року), 25 липня 2003 року (розірваний 23 вересня 2008 року) (том 1, а.с. 38-39, 71-72).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (том 1, а.с. 25 ).

Звертаючись з позовом у цій справі ОСОБА_2 вказувала, що є спадкоємцем ОСОБА_3 за законом (друга черга), її сестрі з 02 березня 2000 було встановлено інвалідність другої групи у зв`язку із психічним захворюванням, через яке у день реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто 20 лютого 2018 року, її сестра не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, а тому просила визнати такий шлюб недійсним.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

Частиною 1 статті 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Згідно із положеннями статті 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

У приватному праві недійсність може стосуватися або «вражати», зокрема, правочин, шлюб. Шлюб по своїй суті не є правочином, а тому до конструкції недійсності шлюбу положення ЦК України про правочини, зокрема й норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 СК України).

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України).

Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 СК України).

Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19 зроблені наступні висновки.

Тлумачення норм СК України свідчить, що: в СК закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41); добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 СК України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямого вказівки закону (частина третя статті 39 СК України); в частині третій статті 40 СК України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним; у статті 42 СК України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 СК України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 СК України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 СК України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 СК України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає; застосування позовної давності щодо шлюбу, який є недійсним в силу вказівки закону (статті 39 СК) виключається, оскільки така недійсність встановлена на рівні норми закону і не вимагається пред`явлення позову. Гіпотетично позовна давність могла б стосуватися тих різновидів недійсності шлюбу для настання яких необхідне рішення суду (статті 40 та 41 СК), адже саме у цьому разі слід пред`являти позов про визнання шлюбу недійсним. Проте згідно положень статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Тобто всі вимоги, які пов`язані з недійсністю шлюбу на підставі статей 40 та 41 СК України, виключені з сфери дії позовної давності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи, після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В. заведена спадкова справа №31/2018 (том 1, а.с. 22-59), з якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_10 як спадкоємець за заповітом, ОСОБА_2 сестра померлої (спадкоємець другої черги за законом відповідно до статті 1262 ЦК України), ОСОБА_1 - чоловік останньої (спадкоємець першої черги за законом відповідно до статті 1261 ЦК України).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори, виданої 25 вересня 2018 року (том 1 а.с. 28-30) та матеріалів спадкової справи №31/2018 ОСОБА_3 за життя склала декілька заповітів: 21 грудня 2007 року вона залишила заповіт, яким заповіла ОСОБА_10 земельну ділянку площею 2,09 га, що розташована в межах Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області; 13 жовтня 2016 року було посвідчено державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори заповіт, який скасований за заявою від 04 березня 2017 року і в той же день складений заповіт, за яким ОСОБА_11 заповіла все своє майно ОСОБА_12 .

З урахуванням положень статті 1254 ЦК України складений ОСОБА_3 заповіт на користь ОСОБА_10 був скасований зі складанням наступних заповітів. Крім того спадкоємець за заповітом ОСОБА_12 заявою від 21 січня 2019 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (том 1 а.с. 52). За такого спадкоємцями майна ОСОБА_3 за законом є позивачка та відповідач у цій справі, а тому ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_3 за законом наступної після відповідача черги має право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним, оскільки її права на спадкування після смерті сестри порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу.

До складу майна спадковиці ОСОБА_3 , як встановив суд апеляційної інстанції, входять квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку згідно відповіді Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» адвокату Білову І.В. зареєстровано за померлою станом на 28 грудня 2012 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 серпня 2002 року №2-593, посвідченим державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, та земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,09 га, власником якої є ОСОБА_13 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №900059 від 11 жовтня 2007 року.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним, що ОСОБА_3 на день реєстрації шлюбу з відповідачем 20 лютого 2018 року страждала на тяжкий психічний розлад, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Так, згідно виписок із актів огляду у МСЕК ОСОБА_3 вперше проходила огляд 22-28 листопада 1996 року, за результатами якого їй була встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням та поставлено діагноз: «шизофрения, параноидная форма, приступообразно-прогедиентное течение, текущий процесс». В подальшому, проходила повторні огляди: 28 листопада 1997 року, за результатами огляду підтверджено другу групу інвалідності з діагнозом «шизофрения, параноидная форма, приступообразное течение, нестойкая ремиссия «С», выраженный астенический дефект»; 06 грудня 1999 року, за результатами огляду підтверджено другу групу інвалідності з діагнозом «шизофрения, непрерывное, умеренно-прогредиентное течение, ремиссия «С», выраженный дефект по смешанному типу», не працездатна; 23 грудня 2002 року, за результатами огляду підтверджено другу групу інвалідності з діагнозом «шизофрения, непрерывное течение, аффективные расстройства с наростанием дефекта». 19 грудня 2005 року їй було підтверджено другу групу інвалідності безстроково із діагнозом: «шизофрения, параноидная форма, непрерывное течение» (том 1, а.с. 112-116).

З матеріалів медичної карти стаціонарного хворого №4807/752 вбачається, що ОСОБА_3 в період з 21 липня 2016 року по 16 серпня 2016 року перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні №1 міської лікарні з діагнозом: «ишемический инсульт 16 VIII.16 в басейне ЛСМА, правосторонний гемипарез, выраженное нарушение функции правых конечностей, выраженное нарушение функции правых конечностей, выраженные атактические нарушения; сопутствующий ИБС: атеросклеротический кардиосклероз; НУ 1; сахарный диабет; 2тип; средней тяжести, ст. субкомпенсации; простая диабетическая ретинопатия». 22 липня 2016 за результатами комп`ютерної томографії головного мозку встановлено: «картина сосудистой энцефалопатии с атрафическим процессом корково-подкоркового типа; остаточные изменения перенесенных ранее НМК по ишемическому типу в бессейне ЛСМА» (том 1, а.с. 179-200).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №93 від 28 квітня 2023 року ОСОБА_14 . Загородня протягом тривалого часу, з 1985 року страждала на хронічний психічний розлад в формі параноїдної шизофренії. Клінічна картина її захворювання відрізнялася високою прогерієнтністю, переважали затяжні афективно-маячні і галюцинаторно-параноїдні психози, з формуванням виражених знак емоційно-вольового дефекту. Ремісії були нетривалими і неповними, в їх структурі поряд з психопатоподібними порушеннями за шизоїдним типом відзначалися маячні ідеї, що впливали на її поведінку. ОСОБА_3 при укладенні шлюбу з ОСОБА_1 20 лютого 2018 року страждала тяжким хронічним психічним розладом з безперервним та прогредієнтиним перебігом у формі параноїдної шизофренії. Даний психічний розлад призвів до глибоких і стійких змін особистості хворої з дефіцитарною симптоматикою: порушення мислення, емоційним сплощенням із збідненістю переважно у сфері вищих емоцій на фоні некритичного ставлення до свого стану. Розлади психіки впливали на сприйняття й осмислення дійсності ОСОБА_3 і при укладенні шлюбу. Дезорганізація психічної діяльності, спотворене, обумовлене психотичними переживаннями сприйняття навколишнього і власного «я», специфічні для шизофренічного процесу порушення мислення та мотиваційної сфери, критичної оцінки як свого стану, так і ситуації, що склалася, нерозуміння соціального значення сформованої ситуації і характеру міжособистісних відносин визначили її нездатність розуміти суть угоди і оцінювати її наслідки. За такого, експерт вважав, що наявні у ОСОБА_3 психічні розлади обумовили високу сугестивність, дезорганізуючий вплив на її поведінку, порушували можливість правильно осмислювати реальну дійсність, адекватно пристосовуватися до навколишнього, зберігати правильні міжперсональні відносини, здійснювати цілеспрямовану діяльність, прогнозувати наслідки своїх дій, позбавляли здатності її усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним. З огляду на наведене судовий експерт зробив висновок, що ОСОБА_3 страждала психічним розладом в формі параноїдної шизофренії з 1985 року та станом на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , тобто 20 лютого 2018 року, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Опитаний у судовому засіданні суду першої інстанції старший судовий експерт, в.о. начальника Миколаївської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» Очколяс В.І. з приводу складеного ним висновку пояснив, що підтримує його в повному обсязі. Наголосив на тому, що наданої йому медичної документації було достатньо для відповідних висновків. Основним документом при дослідженні стала особова справа ОСОБА_3 зі МСЕК, з якої вбачається що прогресивність хвороби розпочалася з черепно-мозкової травми, яку наніс їй чоловік, а в подальшому в неї з`явилися психічні розлади. ОСОБА_3 зберігала можливість вчиняти дії, але не усвідомлювала їх значення. Її хвороба мала хронічний характер. В неї були складності з соціальною адаптацією, її дефектний стан був невідворотним. Внаслідок хвороби вона не могла керувати своїми діями, та піддавалася сторонньому впливу. З наданої медичної документації, експерт встановив, що у 2016 році ОСОБА_3 перенесла інсульт, в зв`язку з чим робила томографію, результати якої показали ускладнення її основного захворювання шизофренії, соматичними захворюваннями. Шизофренія ОСОБА_3 постійно прогресувала. Тобто, станом на день укладення шлюбу з відповідачем у 2018 році ОСОБА_3 страждала психічним розладом та станом на момент реєстрації шлюбу не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Повно встановивши фактичні обставини справи, оцінивши при цьому відповідно до положень статті 89 ЦПК України наведені докази, які є належними, допустимими та достатніми, зокрема висновок посмертної судової психіатричної експертизи, в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, правильно надав правову оцінку правовідносинам сторін та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність того, що на момент укладання шлюбу з відповідачем 20 лютого 2018 року сестра позивачки ОСОБА_3 страждала на хронічний психічний розлад, внаслідок чого не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги, які таких висновків не спростовують.

Щодо неможливості, на думку представника відповідача, проведення судової психіатричної експертизи та надання обґрунтованого висновку щодо психічного стану ОСОБА_3 без витребуваних, але не отриманих судом першої інстанції медичних документів із Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради, то апеляційний суд вважає таке твердження хибним.

Так, посилання в апеляційній скарзі на те, що експерт визнав неможливість кваліфікованого висновку за наявними в матеріалах справи медичними документами не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки сам по собі запит експерта щодо витребування додаткових матеріалів для дослідження не є підтвердженням неможливості провести дослідження за вже наявними у експерта матеріалами, оскільки остаточно оцінка про достатність наданих судом матеріалів робиться безпосередньо експертом при проведенні експертизи, а в разі, якщо експерт вважає недостатніми надані матеріали, він відмовляється від надання висновку і повертає ухвалу суду про призначення експертизи до суду без виконання (частина 8 статті 72 ЦПК України). У справі, яка переглядається, експерт, який проводив дослідження і надав висновок, ОСОБА_15 у суді пояснив, що незважаючи на ненадання судом додатково витребуваних ним медичних документів щодо лікування ОСОБА_3 , він вважав достатніми наявні у нього матеріали для надання висновку для суду.

Посилання представника відповідача на те, що в матеріалах справи відсутні документи щодо лікування та стану психічного здоров`я ОСОБА_3 після 2005 року до 2018 року, не приймаються колегією суддів, тому що як у висновку судового експерта, так і в його поясненнях в суді першої інстанції викладене переконливе обґрунтування того, що зафіксований на 2005 рік стан психічного здоров`я ОСОБА_3 з урахуванням особливостей перебігу її хвороби, тяжкості цієї хвороби та її симптомів і розладів, які наростали та були невідворотними, без сумніву дають підстави для висновку про психічний стан хворої на день укладання шлюбу з відповідачем.

Колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що судовим експертом та судом спотворено зміст актового запису цивільного стану щодо відмови нареченої ( ОСОБА_3 ) від медичного обстеження, оскільки такі обставини не були вирішальними для встановлення її психічного стану на день укладення шлюбу з відповідачем, такими обставинами були відомості, викладені у медичних документах, досліджених експертом.

Щодо заперечень, викладених в апеляційній скарзі стосовно ухвали суду про відмову у призначенні повторної посмертної судово-психіатричної.

Відповідно до частини 1 , 2 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

В силу частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Як вбачається з матеріалів справи, після надходження до суду висновку судово-психіатричного експерта №93 від 28 квітня 2023 року, яка проводилась за ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2021 року, 17 липня 2023 року представник відповідача адвокат Білов І.В. заявив клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, посилаючись на необґрунтованість цього висновку через відсутність в матеріалах справи медичних документів щодо психічного здоров`я ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Білова І.В. про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено.

В силу вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник відповідача будь-яких доводів щодо неправильності ухвали суду про відмову у клопотання про призначення повторної судової експертизи не наводить, тому колегія суддів не вбачає підстав для оцінки правильності відповідних висновків суду.

Враховуючи, що рішення та ухвала суду постановлені з дотриманням вимог матеріального та процесуального права колегія суддів не вбачає підстав в силу статті 375 ЦПК України для скасування оскаржуваних судових рішень та, відповідно, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України не вбачає підстав для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Білова Ігоря Валентиновича залишити без задоволення, ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2023 року та рішення того ж суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_______________________________________________

Повний текст постанови складений 14 лютого 2024 року