Дата документу 10.06.2024
Справа № 334/937/21
Провадження № 2/334/1532/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

11.02.2021 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 15.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою було укладено Кредитний договір №014/17-43/1784-33, згідно якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 35446,00 дол. США зі сплатою 13,8% річних.

18.12.2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

Того ж дня, 18.12.2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

26.12.2019 року між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №2612-01 відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

Таким чином, ТОВ «Вердикт капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Загальний розмір заборгованості за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 24.12.2020 року, становить 196182,85 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 5582402,61 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 18599,36 дол. США., що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 529246,65 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 27210,18 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 774268,39 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 2602,45 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 74052,97 грн., заборгованість з пені та штрафам 147770,86 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 4204834,60 грн.

Позивач просив застосувати наслідки порушення грошового зобов`язання по поверненню кредитних коштів шляхом стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18599,36 дол. США., що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 529246,65 грн., загальний розмір яких становить 133368,21 грн. Крім того, позивач просить стягнути судовий збір в сумі 2270 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 року задоволено частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 133368,21 грн., суму оплаченого судового збору в розмірі 2270 грн. та витрати з правової допомоги в розмірі 7000 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 21.03.2024 року скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 року за позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою суду від 23.10.2023 року замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» у виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором по справі №334/937/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Згідно до відзиву представника відповідача ОСОБА_1 на позов , останній стверджує, що ТОВ «Вердикт Капітал» не мало права нараховувати 3% річних та пеню за невиконання зобов`язань позичальником по Кредитному договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008, оскільки по зазначеному договору вже було стягнуто із відповідача заборгованість рішенням суду. І базою розрахунку 3% річних згідно ст. 625 ЦК України є рішення суду, а не завищене (не існуюче) зобов`язання за Кредитним договором. Крім того, пеню ТОВ «Вердикт Капітал» не мав права стягувати взагалі, оскільки строк кредитування по Кредитному договору завершився. Так, 15.07.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір №014/17-43/1784-33. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу № 014/17-43/1784 від 15.07.2008 р. майна за реєстровим № 7658 від 22.12.2006 р. У вересні 2010 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про звернення стягнення на предмет застави по Кредитному договору №014/17-43/1784-33. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2011 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008р. звернуто стягнення на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на предмет застави за договором застави від 15.07.2008р. - на транспортний засіб: автомобіль марки «Honda FR-V», 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане МРЕВ № 1 м. Запоріжжя 15.07.2008 р., шляхом продажу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» автомобіля з публічних торгів, з визначенням початкової ціни, не менш ніж ринкової вартості автомобіля на день його продажу, з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, та зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України. За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна - автомобіля «HONDA FR-V», 2008 р. випуску, держномер НОМЕР_2 , задоволено вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі не більш як 368408,11 грн., в рахунок заборгованості за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму держмита 1700 грн. та витрати за інформаційно-технічний збір -120 грн., а всього-1820 грн.

Згідно рішення апеляційного суду Запорізької області від 08.11.2011 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2011 року у цій справі змінено в частині способу звернення стягнення на предмет застави. Вважати, що в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави транспортний засіб: автомобіль марки «Honda FR-V», 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане МРЕВ № 1 м. Запоріжжя 15.07.2008 р. шляхом продажу автомобіля через прилюдні торги в рамках виконавчого провадження, за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна у виконавчому провадженні. За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна, у встановленому законом порядку задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 389261 грн.28 коп.

Заставне майно було реалізовано 23 березня 2012 року за 167 401,72 грн.

Після того, як автомобіль відповідача було вилучено та продано в рахунок погашення заборгованості, 22.11.2012 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» знову звернулось до суду із позовом про стягнення боргу по вищезазначеному кредитному договору. 04.03.2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 0814/13348/2012 було вирішено: «Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. в сумі 317257 грн. 34 коп. Представник відповідача вважає, що ТОВ «Вердикт Капітал» не повідомив суду про наявність судового рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 року по справі № 0814/13348/2012, яким вже було стягнуто заборгованість із відповідача по Кредитному договору №014/17-43/1784-33, що призвело до того, що позивач не вірно визначив базу нарахування 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. У зв`язку з цим, новий кредитор ТОВ «Вердикт Капітал» мало право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, проте щодо зобов`язання, встановленого рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 року. Якщо рахувати 3 % згідно ст. 625 ЦК України за період з 24.12.2017 24.12.2020 на суму зобов`язання, визначеного рішенням суду, а саме заборгованості у розмірі 317 257, 34 грн., то 3% річних не можуть становити більше 28 579,74 грн. Звертає увагу, що при розрахунку 3% річних позивачем була не вірно взята база розрахунку, а саме позивач рахував 3% з суми 18 599,36 доларів США, проте данного зобов`язання станом на день звернення до суду не існувало, і останній не володів правом вимоги на зазначену суму. Крім того, ТОВ «Вердикт Капітал» стягувало пеню по Кредитному договору, зокрема нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою на суму 18599,36 дол. США., за період з 24.12.2019 24.12.2020, що складає 85691,68 грн. Згідно п. 1.1.4 Кредитного договору, дата остаточного погашення кредиту 15.07.2014. Більш того, з відповідача вже стягнуто 100 000,00 грн. пені по Кредитному договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року, що підтверджується рішенням суду по справі № 0814/13348/2012. Отже, враховуючи, що строк кредитування по Кредитному договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року є таким, що закінчився 15.07.2014 року, як і право позичальника законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення пені, нарахованої поза межами строку кредитування - не підлягає задоволенню. Окрім того, представник відповідача заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки адвокати ТОВ «Вердикт Капітал» при підготовці позовної заяви не врахували таку істотну обставину, як наявність судового рішення про стягнення заборгованості. Водночас, просить стягнути з ТОВ «ДЕБТ ФОРС» на користь відповідача витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 25000,00 грн.

29.04.2024 року на адресу суду надійшли пояснення представника позивача, відповідно до яких останній просить позовні вимоги ТОВ «ДЕБТ ФОРС» задовольнити в повному обсязі, а у разі задоволення позову частково тощо, зменшити суму витрат, понесених відповідачем у зв`язку з отриманням нею послуг з професійної правничої допомоги, обґрунтовуючи наступним. На даний час існує три судових рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р.:

1. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 22-5451/11 від 30 червня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави, яким в рахунок погашення заборгованості в сумі 389261 грн.28 коп. звернуто стягнення на автомобіль марки «Honda FR-V», 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане МРЕВ № 1 м. Запоріжжя 15.07.2008 р. (рішення набрало законної сили і є чинним).

2. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 р. по справі №0814/13348/2012, яким стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. в сумі 317 257 грн. 34 коп. (триста сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят сім гривень 34 коп.) (рішення набрало законної сили і є чинним).

3. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року по справі №334/937/21, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 133368,21 грн. (рішення переглядається).

Представник позивача звертає увагу, що за рахунок продажу заставного транспортного засобу частково виконане лише рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2011 року по справі № 22-5451/11, інші рішення суду не виконані до цього часу. Не виконуючи належним чином зобов`язання за Договором позики, відповідачка порушила зазначені норми законодавства та умови договору, а отже і неустойка (пеня) і 3% нараховані у повній відповідності до законодавство України, що відповідає судовій практиці, яка склалася. Вказані нарахування здійснювались не на підставі кредитного договору, як зазначено у відзиві, а на підставі Закону. Просить задовольнити вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача правничої допомоги та відмовити у стягненні такої з позивача на користь відповідача у зв`язку із необґрунтованістю.

Представник позивача в судове засідання не з`явився.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог на підставах, викладених у позові.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу стягнення заборгованості за кредитним договором.

15.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №014/17-43/1784-33, згідно якого сума кредиту складає 35446,00 дол. США на споживчі цілі (придбання транспортного засобу) на зазначену суму. Процентна ставка за користування кредитом становить 13,8% річних, датою остаточного повернення кредиту є 15.07.2014 р.

Відповідно до п.1.1., 8.1 Договору зазначається, що Кредитор зобов`язаний надати Позичальнику Кредит в порядку і на умовах, викладених в цьому Договорі, та надати Позичальнику необхідну інформацію щодо умов укладення і виконання цього Договору, а Позичальник, згідно п.1.1 Договору отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування Кредитом та комісії, а також виконати інші обов`язки, визначені цим Договором. Також пункт 15.1 Договору встановлює, що Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих відповідно до цього Договору зобов`язань. ОСОБА_3 , як Позичальник, відповідно до п.5.1 Договору, зобов`язалась здійснювати погашення Кредиту та процентів рівними щомісячними платежами згідно з Графіком погашення кредиту та інших платежів. Враховуючи вимоги вказаних пунктів, а також п.1.6. Договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах строковості, повернення та плати за користування.

18.12.2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28, відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

Того ж дня, 18.12.2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-28-1, відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

26.12.2019 року між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №2612-01 відповідно до якого відступлено право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року.

26.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс» було укладено Договір №26-01/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Кампсіс», а ТОВ «Кампсіс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Кредитним договором №6.

24.05.2023 року між ТОВ «Кампсіс» та ТОВ «Дебт Форс» було укладено Договір №24-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс» відступило ТОВ «Дебт Форс», а ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Кредитним договором №6.

Ухвалою суду від 23.10.2023 року замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на його правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» у виконанні рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором по справі №334/937/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, після укладення 18.08.2016 року ОСОБА_3 змінила прізвище на шлюбне ОСОБА_4 .

У вересні 2010 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про звернення стягнення на предмет застави по Кредитному договору №014/17-43/1784-33.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2011 року у справі №22-5451/11 позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. звернуто стягнення на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на предмет застави за договором застави від 15.07.2008 р. - на транспортний засіб: автомобіль марки «Honda FR-V», 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане МРЕВ № 1 м. Запоріжжя 15.07.2008 р., шляхом продажу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» автомобіля з публічних торгів, з визначенням початкової ціни, не менш ніж ринкової вартості автомобіля на день його продажу, з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, та зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України. За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна - автомобіля «HONDA FR-V», 2008 р. випуску, держномер НОМЕР_2 , задоволено вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі не більш як 368408,11 гр., в рахунок заборгованості за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму держмита 1700 гр. та витрати за інформаційно-технічний збір -120 гр., а всього-1820 гр.

Згідно рішення апеляційного суду Запорізької області від 08.11.2011 р. у справі №22-5451/11 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2011 року у цій справі змінено в частині способу звернення стягнення на предмет застави. Вважати, що в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави транспортний засіб: автомобіль марки «Honda FR-V», 2008 року випуску, двигун № НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , видане МРЕВ № 1 м. Запоріжжя 15.07.2008 р. шляхом продажу автомобіля через прилюдні торги в рамках виконавчого провадження, за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна у виконавчому провадженні. За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна, у встановленому законом порядку задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 389261 грн.28 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.03.2013 року по справі 0814/13348/2012 частково задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та стягнуто з останньої на користь позивача заборгованість за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. в сумі 317257 грн. 34 коп., я склад якої входить пеня у розмірі 100000 грн., разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 3219,00 грн.

В матеріалах справи наявна копія Кредитного договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року, згідно з п. 1.1.4 якого дата остаточного погашення кредиту 15.07.2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні умови виконання зобов`язань визначено статтею 526 ЦК України.

Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом.

Крім того, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при касаційному перегляді судового рішення у цивільній справі (№ 6-1355/10) дійшла висновку, що заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі змісту позовної заяви, представник позивача стверджує, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів отриманих на підставі кредитного договору № 014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року, у зв`язку із чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 18 599,36 дол.США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 529 246,65 грн. за період із 24.12.2017-24.12.2020 р. і складає 47 676,53 грн. Відсоткова ставка: 3 % річних розраховується за формулою: [Відсотки] = [сума боргу]*[процентна ставка] / 100 % / 365 днів [кількість днів]. Нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою проведено на суму 18 599,36 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.12.2020 року становить 529 246,65 грн. за період з 24.12.2019 24.12.2020 р. і складає 85 691,68 грн. Розраховується за формулою: [Пеня] = [сума боргу] * 2 * [ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [кількість днів]. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 24.12.2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 133 368,21 грн.

Як встановлено судом, згідно умов Кредитного договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. даний кредитний договір було укладено на строк до 15.07.2014 року, тобто відповідач повинен був повернути кредит до 15.07.2014 року.

Таким чином, достроково звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави Автомобіль, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» датою звернення до суду у вересні 2010 року змінило строк кредитування і після звернення до суду втратило право нараховувати відсотки та неустойку за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 381/4163/14-ц (провадження № 61-11814св20) зазначено, що: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»; «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 442/7773/17(провадження № 61-14386св21) зазначено, що: «банк, уточнюючи та збільшуючи позовні вимоги у справі № 2-969/11, 09 листопада 2010 року змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 21 вересня 2006 року № 0, тобто строк позовної давності почав перебіг з 10 листопада 2010 року. Отже, з 10 листопада 2010 року розпочався строк позовної давності, в межах якого банк мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, пред`явивши як позов про стягнення заборгованості, так і позов про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення банку з позовом, вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.».

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року по справі № 274/6704/14 зроблено висновок, відповідно до якого «установивши, що, пред`явивши в 2008 році позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми кредитної заборгованості банк змінив строк виконання основного зобов`язання, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у грудні 2014 року, суди зробили правильний висновок про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості за платежами, нарахованими в межах строку кредитування, в зв`язку з пропуском банком позовної давності.»

Окрім цього, 22.11.2012 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Ленінського районного суду м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням по Кредитному договору №014/17-43/1784-33, та стверджувало, що «станом на 06.09.2012 р. має заборгованість за кредитним договором в сумі 75 545,96 доларів США, що еквівалентно 603 838 грн. 86 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 169 444 грн. 17 коп.; прострочена заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 47 813 грн. 17 коп.; пеня за несвоєчасну сплату планового платежу за тілом кредиту - 169 444 грн. 17 коп.; пеня за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом - 217 137 грн. 36 коп.»

Таким чином вбачається, що після звернення у вересні 2010 року з позовом про звернення стягнення на предмет застави, Первісний кредитор, в той час як змінив строк кредитування, незаконно продовжував нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язань (сплату відсотків, тіла кредиту).

Узагальнюючи вищевикладене, щодо стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 існує два рішення, що набрали законної сили:

1. 08.11.2011 року по справі № 22-5451/11, винесене Апеляційним судом Запорізької області про звернення стягнення на предмет застави Автомобіль - шляхом його продажу через прилюдні торги в рамках виконавчого провадження та За рахунок коштів, отриманих від реалізації заставленого майна, у встановленому законом порядку задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 389261 грн.28 коп.

2. 04.03.2013 року по справі № 0814/13348/2012, винесене Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 р. в сумі 317 257 грн. 34 коп.

Таким чином, є помилковим твердження позивача про те, що відповідач має заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, оскільки вищевказані судові рішення свідчать про інший розмір заборгованості, крім того, жоден із кредиторів не мав права нараховувати проценти та неустойку по кредитному договору з дати звернення первісного кредитора у вересні 2010 року із позовом про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Отже, враховуючи, що строк кредитування по Кредитному договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008 року є таким, що закінчився 15.07.2014 року, як і право позичальника законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога позивача про стягнення пені, нарахованої поза межами строку кредитування - не підлягає задоволенню.

Щодо нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 47 676,53 грн., суд виходить з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 3% річних за невиконання грошового зобов`язання згідно кредитного договору.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц).

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки остаточно сформовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц.

У зв`язку з цим, новий кредитор не мав права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, щодо прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором, оскільки на той момент вже існували два судові рішення, яким стягнута заборгованість за кредитним договором.

Так, позивач не мав права нараховувати 3% річних та пеню за невиконання зобов`язань позичальником по Кредитному договору №014/17-43/1784-33 від 15.07.2008, оскільки по зазначеному договору вже було стягнуто із відповідача заборгованість рішенням суду. Окрім зазначеного, строк кредитування по кредитному договору завершився.

Тому суд, враховуючи безпідставність вимог позивача, відмовляє в їхньому задоволенні за необґрунтованістю.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача, витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу залишаються за позивачем.

Так, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, витрати позивача на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. залишаються за ним.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн., суд приходить до наступного висновку.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником відповідача долучено до матеріалів справи Договір №24010 про надання правничої (правової) допомоги від 15.01.2024 року, акт приймання-передачі послуг № 1 від 22.03.2024 року на суму 25000,00 грн. , копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру на надання правничої (правової) допомоги.

З огляду на зазначене вище, суд вважає, що факт отримання позивачем правових послуг, наданих адвокатом Яресько Т.В. та їх оплата підтверджена відповідними доказами.

Відповідно до стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон про адвокатуру) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, положення спеціального Закону про адвокатуру передбачають, що розмір гонорару визначається у договорі про надання правової допомоги за взаємною згодою обох сторін, як клієнта так і адвоката. З однієї сторони норми вказаного Закону покликані гарантувати оплату праці адвоката за надані правові послуги, з іншого боку визначити вартість кваліфікованих правових послуг, які спроможний буде заплатити клієнт з урахуванням його фінансових можливостей та з огляду на кваліфікацію, досвід адвоката, обсяг наданих ним послуг.

Особа, бажаючи ефективно захисти своє право, яке порушено/порушується, звертається за допомогою до адвоката, та, укладаючи з ним договір про надання правової допомоги, погоджується оплатити вартість запропонованих ним правових послуг. Разом з тим, така особа має правомірні очікування повернути назад вказані кошти, стягнувши їх із відповідача, у випадку, якщо її право буде відновлено, чи судом буде визнана її правота.

Інститут відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, передбачений у ст. 137 ЦПК України, власне і покликаний гарантувати право людини на повернення здійснених нею витрат на правову допомогу у разі постановлення судом рішення на її користь.

З огляду на все викладене вище, з урахуванням особливостей вказаної справи, суд вважає, що стягнення на користь відповідача витрат за правову допомогу відповідатиме основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, верховенству права та відшкодуванню судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Враховуючи те, що завданням цивільного судочинства, є насамперед справедливий, та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд вважає, що розмір відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 3000 грн. не порушуватиме принципу співмірності позовних вимог, відповідатиме складності справи та виступатиме гарантією реалізації правомірних очікувань позивача як особи, чиї права було порушено, на повну або часткову компенсації сплачених ним коштів за правову допомогу щодо захисту його права, надану йому адвокатом.

Так, виходячи з складності справи та виконаних адвокатом робіт, суд стягує з позивача на користь відповідача 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265, 279-281 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 10 червня 2024 року.

Суддя О.М. Гнатюк