Справа № 645/6666/20
Провадження № 2/645/409/24

Р І Ш Е Н Н Я
12 лютого 2024 року Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі:
головуючого - судді Алтухової О.Ю.,
секретар судового засідання Малій О.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.11.2017 року о 13 год. 45 хв., в м. Харкові на перехресті вул. Автогенна з просп. Тракторобудівників відбулося зіткнення автомобіля DAF реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом VANHOOL, державний номерний знак НОМЕР_2 (далі за текстом DAF) під керуванням ОСОБА_2 з автомобілем Кіа Rio реєстраційний номер НОМЕР_3 (далі за текстом ОСОБА_4 ) під керуванням водія ОСОБА_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення №645/5084/17 у відношенні ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення за п.1 ст. 247 КУпАП України. Як встановлено Фрунзенським районним судом м. Харкова під час розгляду справи про адміністративне правопорушення №645/5084/17 у відношенні ОСОБА_1 , то вказана дорожньо - транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_2 , що керував автомобілем DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом VANHOOL державний номерний знак НОМЕР_2 . Враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено, що ДТП відбулось з вини першого відповідача ОСОБА_2 , який на правовій підставі керував транспортним засобом, та між його діями та наслідками, що настали є безпосередній причинний звязок, що встановлено постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.08.2018 року, то сума відшкодування має бути стягнута саме з нього в розмірі зазначених витрат позивача. Одночасно з цим, враховуючи, що власником джерела підвищеної небезпеки є другий відповідач - ОСОБА_3 , тому в силу приписів ч. 2 ст. 1187 ЦК України, вона несе солідарну відповідальність з першим відповідачем, який є винуватцем ДТП, у відшкодуванні шкоди, завданої майну потерпілої особи, внаслідок вищевказаного ДТП. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, відповідно до приписів ст. 1192 ЦК України. В свою чергу, вартість відновлення автомобіля Кіа Rio, д.н.з. НОМЕР_3 , з урахуванням вартості виконання робіт та витрачених матеріалів (запасних частин), необхідних для відновлення її транспортного засобу, становить 50 500,00 грн, з яких вартість витрачених матеріалів (запасних частин)- 27 500 грн. (двадцять сім тисяч п`ятсот гривень), вартість робіт - 23 000,00 грн. Вартість відновлення автомобіля Кіа Rio, д.н.з. НОМЕР_3 , підтверджується Договором № 400 від 04.01.2019 року на ремонт транспортного засобу, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 , а також актом виконаних робіт № 1 від 15.01.2019 р. та рахунком на оплату №400 від 15.01.2020 р. Таким чином, позивач вважала, що завдана їй матеріальна шкода підлягає солідарному стягненню з винуватця ДТП ОСОБА_2 та власника транспортного засобу ОСОБА_3 у розмірі 50 500,00 грн. Окрім того, дорожньо-транспортна пригода, яка сталась з вини відповідача ОСОБА_2 09.11.2017 року в м. Харкові, призвела до душевних страждань та певних вимушених змін у життєвих стосунках позивача. Автомобіль Кіа Rio, д.н.з. НОМЕР_3 , був засобом пересування для позивача, який полегшував їй вирішення деяких її життєвих потреб. Зокрема, на той час, позивач проживала за межами міста Харкова в селищі Елітне Харківського району Харківської області, при цьому, щоденно вимушена була добиратися на роботу в центр м. Харкова, в зв`язку з чим наявність автомобіля суттєво економила їй час, що дозволяло вирішувати більше побутових та інших необхідних питань в день. Також, автомобілем позивач щоденно відвозила до школи та забирала зі школи в місті Харкові свого малолітнього сина. Пошкодження її єдиного транспортного засобу призвело до певних змін та незручностей в її повсякденному житті, що в свою чергу призвело до душевних хвилювань пов`язаних з необхідністю усунення цих незручностей. Окрім того, незадовгого до ДТП - 08.10.2018 року позивач ОСОБА_1 втратила рідного брата. Незадовго після ДТП 07.01.2018 року втратила свого батька. Внаслідок злісного ухилення відповідачів, від виплати матеріального відшкодування, позивач ОСОБА_1 була вимушена збирати велику кількість грошей та документів у важкий для неї період життя. Після ДТП у позивача з`явився страх керування транспортними засобами. Позивач довгий час не мала змоги користуватись автомобілем, так як автомобіль був пошкоджений, в зв`язку з чим вона вимушена була докладати додаткових зусиль для відновлення і ремонту транспортного засобу та організації свого життя, звертатись за юридичною допомогою, що спричинило душевні переживання та фізичні страждання, внаслідок чого їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 25 000,00 грн. та правомірно бажає стягнути з відповідачів солідарно.
Провадження у справі відкрите ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18.11.2020 року.
У заяві представником позивача зазначено, що фактично автомобіль позивача відремонтований, тому розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, визначається як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт. А саме, вартість відновлення автомобіля КіаШо, д.н.з. НОМЕР_3 , з урахуванням вартості виконання робіт та витрачених матеріалів (запасних частин), необхідних для відновлення її транспортного засобу, становить 50 500, 00 грн , з яких вартість витрачених матеріалів (запасних частин)- 27 500,00 грн, вартість робіт - 23 000,00 грн. Представник відповідача ОСОБА_3 на спростування розміру позовних вимог посилається на те, що AT «ПРОСТО-Страхування» 05 квітня 2019 року прийняло рішення по страховій справі № 124820 щодо виплати страхового відшкодування в розмірі 19 554,59 грн., яка була перерахована потерпілій особі 08 квітня 2019 р. (згідно листа AT «ПРОСТО-Страхування» без належного документального підтвердження). Одночасно з цим, стверджуючи про здійснення виплати страхового відшкодування Страховик - AT «ПРОСТО-Страхування» фактично визнала страховим випадком дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 09.11.2017 року о 13 год. 45 хв., в м. Харкові на перехресті вул. Автогенна з просп. Тракторобудівників за участі автомобіля DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом VANHOOL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 з автомобілем Кіа Rio, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та таким чином визнав наявність вини в діях водія автомобіля DAF, що мають безпосередній причино-наслідковий зв`язок з виникненням цього ДТП. Таким чином, позивач вважає необхідним уточнити позовні вимоги в частині розміру матеріальної шкоди, зменшити розмір такої матеріальної шкоди та стягнути солідарно з відповідачів різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком, у розмірі 30 945,41 грн.
У судовому засіданні 08.04.2021 року ухвалою суду (постановленою протокольно) залучено до участі у справі в якості третьої особи ПАТ «ПРОСТО-страхування».
Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.
Ухвалою вказаного суду від 09.06.2023 року справа направлена до Фрунзенського районного суду м.Харкова за підсудністю.
До Фрунзенського районного суду м.Харкова справа надійшла 31.10.2023 року.
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2023 року справа передана у провадження судді Фрунзенського районного суду м.Харкова Алтухової О.Ю.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.11.2023 року справу прийнято до провадження, призначене судове засідання.
У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Лишняк І.В. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, та вирішити питання про стягнення витрат на правову допомогу.
У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Поліщук Д.В. позовні вимоги не визнав в повному обсязі, у позові просив відмовити.
Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи ПАТ «ПРОСТО-страхування» у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомлено.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 09.11.2017 року о 13 год. 45 хв. в м. Харкові на перехресті вул. Автогенна з пр-том Тракторобудівників сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля КIA RIO, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , з причепом VANHOOL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
За результатом даної ДТП на водія автомобіля Кіа Ріо, державний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Постановою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10.08.2018 року у справі № 645/5084/17 провадження по адміністративній справі у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ст. за ст. 124 КУпАП, закрите у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
З матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 645/5084/17вбачається, що за клопотанням ОСОБА_1 по справі була призначена судова автотехнічна експертиза.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №1682 від 16.05.2018 року: згідно показань водія ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_6 , технічна можливість уникнути ДТП діями водія ОСОБА_1 не визначалася, і в її діях невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з ДТП не вбачається.
У цій же дорожній ситуації водій ОСОБА_2 повинен був діяти згідно з вимогами п.п.10.1 та 10.4 вимогам ПДР України. Технічна можливість уникнути ДТП для водія ОСОБА_2 визначалася шляхом виконання ним вимог п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. Дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України і з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з ДТП. З мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку (в поясненнях водія ОСОБА_7 відсутні обставини пригоди), технічна оцінка дій водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно вимог Правил дорожнього руху України, виходячи з пояснень ОСОБА_2 про механізм розвитку ДТП не проводилася.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У контексті доводів сторони позивача суд звертається до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пункті 32 постанови від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 (провадження №12-144гс18) згідно з яким: "….преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення", а також висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №907/762/16 про те, що преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Таким чином, проаналізувавши постанову Фрунзенського районного суду м.Харкова у справі № 645/5084/17, суд не може погодитися з позицією сторони позивача про встановлення саме вказаним рішенням суду того факту, що у ДТП, яка сталася 09.11.2017 року винен ОСОБА_2 .
До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що цивільним процесуальним законодавством не передбачено такого способу доказування, як вивчення в судовому засіданні матеріалів іншої судової справи, з обов`язковим сприйняттям усіх цих матеріалів з точки зору їх преюдиціального значення.
З цих підстав пояснення свідка ОСОБА_6 суд не може визнати допустимим доказом в даній цивільній справі, оскільки клопотання про її допит в судовому засіданні позивачкою заявлено не було, і безпосередньо показів даного свідка суд не досліджував.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Щодо висновку судової автотехнічної експертизи №1682 від 16.05.2018 року, то суд не погоджується з доводами представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Поліщука Д.В. про недопустимість даного висновку експерта, як доказу у справі.
Так, дана експертиза проведена на підставі постанови суду від 16.01.2018 року у справі № 645/5084/17. Матеріали даної справи свідчать про те, що ОСОБА_2 , будучи учасником даної справи, своїх заперечень на висновки експерта не подав, постанову у справі, в основу якої були покладені висновки даної експертизи, не оскаржував.
У судовому засіданні ні відповідач ОСОБА_2 , ні відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Поліщук Д.В., висловлюючи своє непогодження з висновком експерта, не заявляли клопотання про призначення експертизи для спростування висновків експертизи №1682 від 16.05.2018 року.
Не притягнення водія до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.
Таким чином, суд вважає, що висновок автотехнічної експертизи №1682 від 16.05.2018 року може бути прийнятий судом як доказ винуватості водія ОСОБА_2 у ДТП, яка сталася 09.11.2017 року.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
В обґрунтування своїх позовних вимог щодо розміру завданої в результаті ДТП 09.11.2017 року матеріальної шкоди ОСОБА_1 посилалася Договір № 400 від 04.01.2019 року про ремонт транспортного засобу, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 , акт виконаних робіт № 1 від 15.01.2019 р. та рахунок на оплату №400 від 15.01.2020р.
Згідно з ч.1, 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Верховний Суд у своїй сталій практиці, опираючись на практику Європейського суду з прав людини, наголошує, що доказ має бути бездоганним, щоб виконувати свою роль, тобто він має бути отриманий із суворим дотриманням порядку, визначеним законом. Порушення цього порядку або будь-які інші помилки чи дрібні недоліки доказів є неприпустимими, адже це призводить до несправедливості доказу в цілому, незалежно від його доказової сили і від того, чи мало його використання важливе значення для вирішення справи по суті.
У даному випадку страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності здійснив страхову виплату позивачці відповідно до звіту № 421/2018 від 14.12.2018 року про оцінку автомобіля КIA RIO, д.н.з. НОМЕР_3 .
Звіт № 421/2018 від 14.12.2018 року був складений на прохання СК «Про100страхування», у зв`язку із поданням ОСОБА_1 12.10.2018 року заяви про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТА, яка сталася 09.11.2017 року.
Доказів того, що позивачка ОСОБА_1 висловила своє непогодження з результатом вказаного Звіту, або оскаржила його висновки, матеріали справи не містять.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача (Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 705/3876/18).
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
З огляду на досліджені у справі докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є належними відповідачами у справі в частині стягнення шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, і в цій частині позовних вимог належить відмовити на підставі наступного.
Так, стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування», далі -Закон № 1961-IV).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17 наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
З матеріалів справи вбачається, що страховик оцінив шкоду завдану ОСОБА_1 в результаті ДТП 09.11.2017 року на суму 21 797, 83 грн.
Звіт № 421/2018 від 14.12.2018 року був складений на прохання СК «Про100страхування», у зв`язку із поданням ОСОБА_1 12.10.2018 року заяви про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, яка сталася 09.11.2017 року.
Доказів того, що позивачка ОСОБА_1 висловила своє непогодження з результатом вказаного Звіту, або оскаржила його висновки, матеріали справи не містять.
Таким чином, у разі непогодження із сумою відшкодування позивачка мала звернутися до страхової компанії із позовом про стягнення матеріальної шкоди, яка як вона вважає складає різницю в сумі між страховим відшкодуванням і фактичним розміром шкоди.
З огляду на прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд не надає оцінку всім доводам відповідача про неправомірне оцінення позивачкою розміру майнової шкоди.
Щодо вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слід зазначити наступне.
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Разом з тим, згідно з абзацом другим п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, позивачка зазначила, що в результаті дорожньо-транспортна пригода, яка сталась з вини першого відповідача ОСОБА_2 09.11.2017 року в м. Харкові, призвела до душевних страждань та певних вимушених змін у життєвих стосунках позивача. Автомобіль Кіа Rio, д.н.з. НОМЕР_3 , був засобом пересування для позивача, який полегшував їй вирішення деяких її життєвих потреб, оскільки позивач проживала за межами м.Харкова. Також, автомобілем позивач щоденно відвозила до школи та забирала зі школи в місті Харкові свого малолітнього сина. Пошкодження її єдиного транспортного засобу призвело до певних змін та незручностей в її повсякденному житті, що в свою чергу призвело до душевних хвилювань пов`язаних з необхідністю усунення цих незручностей.Окрім того, незадовгого до ДТП - 08.10.2018 року позивач ОСОБА_1 втратила рідного брата. Незадовго після ДТП 07.01.2018 року втратила свого батька. Внаслідок злісного ухилення відповідачів, від виплати матеріального відшкодування, позивач ОСОБА_1 була вимушена збирати велику кількість грошей та документів у важкий для неї період життя. Після ДТП у позивача з`явився страх керування транспортними засобами.
Отже, якщо потерпілий посилається на втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, кожну з них необхідно довести.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження спричиненої їй саме з вини відповідачів моральної шкоди, в зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд відмовляє.
Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 258-259, 264-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування», , 04050, м.Київ, вул. Герцена, 10.

Повний текст рішення складено 15.02.2024 року.

Суддя О.Ю.Алтухова