ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 631/264/21 Номер провадження 22-ц/814/206/24Головуючий у 1-й інстанції Пархоменко І. О. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Дорош А.І.

Секретар: Чемерис А.К.

за участю: ОСОБА_1 , адвоката Войтенко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання вчинити певну дію,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до АТ «Харківобленерго» про зобов`язання вчинити певну дію.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 11 травня 2019 року позивач отримав у відділі кадрів Акціонерного Товариства «Харківобленерго» трудову книжку з якої дізнався про звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення, наказ № 332 від 04.03.2019 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 року, а в подальшому і Верховним Судом.

Проте, позивач вважає, що у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року встановлено, що фактично звільнення має бути з дати отримання згоди профспілки, а саме, з 20 вересня 2019 року.

28.02.2021 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням змінити в трудовій книжці дату звільнення з посади, а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, на яку відповідач відповів відмовою..

Просив суд зобов`язати Акціонерне Товариство «Харківобленерго» змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерного Товариство «Харківобленерго» з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки, шляхом видачі нового наказу про внесення змін .

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2021 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржив позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд передчасно дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог, не надавши належної правової оцінки обставинам, що мають значення для справи. Наводить доводи, аналогічні доводам позовної заяви.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що згідно інформації з трудової книжки НОМЕР_1 , заповненої 22.02.1993 року на ім`я ОСОБА_1 , наказом № 1/599К від 15 травня 2002 року ОСОБА_1 прийнято на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго».

Згідно наказу від 25 листопада 2002 року № 1/1933к позивача переведено на посаду старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго».

На підставі наказу від 30 квітня 2003 року № 1/614к ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго».

Відповідно до наказу від 18 липня 2006 року № 3/712 позивача переведено на посаду начальника районного відділення АТ «Харківобленерго».

Згідно наказу від 07 березня 2018 року № 116ос «Щодо виконання нормативу технологічних витрат електроенергії» до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Згідно наказу від 30 серпня 2018 року № 1023 позивача переведено до Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго» на посаду заступника начальника відділення з комерційного обліку.

Наказом № 332 від 04 березня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерне Товариство «Харківобленерго» на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку ( ар. 16 - 19).

Постановою Верховного суду від 04 травня 2020 року по справі № 641/6219/19, провадження № 61-2274св20 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Харківобленерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та постанова Харківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року про залишення без змін рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року, залишені без змін та зазначено, зокрема, що допущені ОСОБА_1 дисциплінарні проступки є порушенням трудової дисципліни, при цьому на час звільнення позивач мав непогашене дисциплінарне стягнення, яке ним не оскаржувалося, що свідчить про визнання ним факту вчинення дисциплінарного проступку.

Верховний Суд звернув увагу, що 20 вересня 2019 року на засіданні президії ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» надана згода на звільнення позивача, а отже суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджено наказами роботодавця про застосування дисциплінарного стягнення.

Звертаючись до суду, позивач просив змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерного Товариство «Харківобленерго», а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки.

Встановлено, що 28.02.2021 року позивач надав письмову заяву відповідачу у якій просив змінити в трудовій книжці дату звільнення з посади, а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати надання профспілковою організацією згоди на його звільнення.

Листом від 09.03.2021 року за вих. № 23-295 ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність підстав для зміни дати звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки, оскільки дані питання не були предметом розгляду у справі № 641/6219/19.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд дійшов висновку, що закон встановлює обов`язок суду отримати згоду профспілки на звільнення працівника й не передбачає наслідків такої згоди, наданої вже після звільнення, зокрема, не передбачає зміни дати звільнення з дати отримання згоди профспілки.

Отже, районний суд дійшов висновку, що час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне ані поновлення працівника на роботі, ані зміни дати звільнення. Тобто отримання згоди профспілки на звільнення працівника вже після такого звільнення не є безумовною підставою і не тягне за собою зміни дати звільнення, а саме, з дати отримання згоди профспілки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.

Як вірно визначено місцевим судом, частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною 7 тієї ж статті унормовано, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) дійшла висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

З наведених норм закону та правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду слідує, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Вказана правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319 а 13), від 25 березня 2014 року (справа № 21-44 а 14).

Разом з цим, законодавство не пов`язує дату рішення профспілкового органу з датою звільнення працівника.

Отже, висновок місцевого суду про те, що закон не передбачає наслідків згоди профспілки на звільнення працівника, наданої вже після звільнення, шляхом зміни дати звільнення з дати отримання згоди профспілки, є вірним та не суперечить вимогам закону.

Обставин, встановлених місцевим судом, позивач у апеляційній скарзі не спростував.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

А.І. Дорош