ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9853/23

Провадження № 22-ц/4820/297/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Колієва С.А. від 02 листопада 2023 року.

Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року Національна академія внутрішніх справ, звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказувала, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.12.2012 року у справі №2218/24098/20 задоволений позов Національної академії внутрішніх справ та стягнуто з ОСОБА_1 на користь академії 19550,81 гривень витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі та 214,60 гривень судових витрат, а всього 19765,41 гривень. Вказане рішення ОСОБА_1 досі не виконано. Відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому відповідно до ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити 3 % річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції, що за період з 19.04.2020 року по 19.04.2023 рік становить 11352,17 гривень і складається із 9572,80 гривень інфляційне збільшення суми грошового зобов`язання та 1 779,37 гривень 3% річних.

Тому позивач просив стягнути на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК на його користь 3% річних 1779,37 грн. та інфляційні втрати 9572,80 грн., всього 11352,17 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ 4206,68 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ судовий збір у сумі 994,58 гривень.

В решті у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне та відмовити у позові. На думку апелянта, між сторонами фактично існував публічно-правовий спір, хоча і вирішений у цивільній справі до формування Великою Палатою Верховного Суду правової позиції щодо підвідомчості справ даної категорії адміністративним судам. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статі 625 ЦК є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, тобто, є акцесорним, додатковим до основного та залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Тому вважає хибним висновок суду, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного провадження. Посилається на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19, від 09.02.2021 року у справі №520/17342/18. Не враховано, що він подав рапорт на звільнення за власним бажанням та наказом УМВС України в Хмельницькій області від 17.05.2012 року його звільнено з ОВС до закінчення трьох річного терміну перебування на службі після навчання, отже він не виконував умови договору про підготовку фахівця. Вважає, що перебіг строку позовної давності почався з 18.05.2012 року, тому позивач пропустив позовну давність.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.12.2012 року (справа №2218/24098/2012) стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ 19550,81 грн, а також судовий збір у сумі 214,60 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 25.01.2013 року.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що 01.09.2005 року ОСОБА_1 було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання КНУВС. 28.11.2007 року між ОСОБА_1 та КНУВС був укладений договір №Хм-172 про підготовку фахівця, згідно якого ОСОБА_1 продовжив навчання за рахунок коштів державного бюджету, а після закінчення навчання зобов`язався відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки. Умовами договору було передбачено, що у випадку відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання ОСОБА_1 зобов`язався відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Наказом КНУВС від 19.06.2009 року №468 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста, видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Хмельницькій області. Наказом УМВС в Хмельницькій області від 17.05.2012 року ОСОБА_1 звільнено з ОВС за власним бажанням до закінчення трьохрічного терміну перебування на службі після навчання. Витрати за період навчання ОСОБА_1 склали 19550,81 гривень.

Вказане рішення суду станом на час розгляду справи не виконано.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобов`язання між сторонами виникло на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13.12.2012 року, яке набрало законної сили 25.01.2013 року, відтак позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення виконання цього зобов`язання в межах позовної давності з 19.04.2020 року по 23.02.2022 року, в решті позову відмовлено.

Обговорюючи доводи апеляційної скарги щодо адміністративної юрисдикції цього спору, апеляційний суд приймає до уваги таке.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на публічно-правові спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (стаття 2 КАС України).

У пункті 1 частини першої статті 3 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено як публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки він не пов`язаний із захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а отже, акцесорним, додатковим зобов`язанням до основного та залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19, від 09.02.2021 року у справі №520/17342/18.

Разом з тим, спір щодо стягнення 19550,81 грн. з ОСОБА_1 розглянуто в порядку цивільного судочинства, відповідно до чинного на той час процесуального закону, тому відсутні підстави вважати, що спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних на цю суму боргу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З вказаним позовом Національна академія внутрішніх справ звернулася 24.04.2023 року і просила стягнути 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за період з 19.04.2020 року по 19.04.2023 рік.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та суми боргу із урахуванням індексу інфляції підлягають задоволенню в межах позовної давності (трирічного строку до пред`явлення позову ) і до 24.02.2022 року часу впровадження у країні воєнного стану.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення інфляційних втрат 3108,49 грн. та 3 % річних 1098,19 грн. за період з 19.04.2020 року по 23.02.2022 року.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк