01.02.2024 Справа № 756/4931/23
Справа № 756/4931/23
Провадження № 2/756/398/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Тихої О.О.,

за участі секретаря судового засідання Кренджеляк А.М.,

представника позивача - Феклістова О.В.,

представника відповідача - Карпіленко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, третя особа - Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович, про визнання незаконними наказу про звільнення та наказу про скорочення чисельності та штату працівників, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою до Фонду соціального страхування України, в якій просила: 1) визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 20.03.2021 № 51-к про її звільнення; 2) поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; 3) стягнути з Фонду соціального страхування України на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 21.03.2023 по день ухвалення рішення по справі з розрахунку 1170,19 грн. за кожен день; 4) стягнути з Фонду соціального страхування України на користь позивача 98 873,04 грн. відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням; 5) визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України».

В обгрунтування позову зазначила, що наказом від 01.08.2017 № 130-к вона була призначена на посаду головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхування та доходів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 23-к від 28.05.2020 позивача з 01.06.2020 переведено на посаду головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

З 01.01.2023 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 року № 2620 (надалі - Закон № 2620), яким викладено в новій редакції Закон «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У пункті 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено про припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Крім того, положеннями цього Закону постановлено Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

На виконання Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», 27 грудня 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Питання припинення Фонду соціального страхування України» № 1442, якою визначено припинити з 01 січня 2023 року реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду (далі - ПФ) України Фонд соціального страхування України та його робочі органи.

02.01.2023 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про перебування Фонду соціального страхування України у стані припинення.

Наказом голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 16.01.2023 № 9-ОД прийнято рішення про скорочення всього штату та всієї чисельності працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

Повідомленням від 20.01.2023 позивача було попереджено про звільнення із займаної посади з 18.04.2023, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

14.03.2023 позивач звернулася до голови комісії з реорганізації Фонду ОСОБА_2 з заявою про скорочення терміну попередження про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 51-к від 20.03.2023 позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівник, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки, у разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, перетворення) дія трудового договору працівника та трудові відносини мали продовжуватися з правонаступником - Пенсійним фондом України.

Разом з тим, у порушення вимог ст. 36, ч.3 ст. 49-2, ч. 2 ст. 40 КЗпП України, жодної пропозиції вакантної посади або будь-якої іншої роботи у Фонді соціального страхування України або у його правонаступнику - Пенсійному фонді України, вона не отримувала, незважаючи на наявність вакантних посад як у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, так і у Пенсійному фонді України.

При цьому, позивач зазначає, що розірвання трудового договору було проведено без попередньої згоди Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Таким чином, вважає, що роботодавець незаконно припинив трудові відносини з нею, чим порушив норми КЗпП України, а тому Наказ про її звільнення № 51-к від 20.03.2023 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а також, що наявні підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 98 873,04 грн.

Також, вказує, що наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 16.01.2023 року № 9-ОД є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки виданий не у порядку та не у спосіб, визначенні чинним законодавством, з перевищенням повноважень, оскільки рішення про скорочення чисельності та штату працівників належить до виключної компетенції колегіального органу управління - правління Фонду. Крім того, вказаний наказ не містить положення про організаційні зміни в структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, про зміни в організації виробництва і праці тощо, які обумовлюють необхідність скорочення чисельності та штату.

Ухвалою судді від 08.05.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 19.07.2023 замінено первісного відповідача - Фонд соціального страхування України на його правонаступника - Пенсійний фонд України.

02.08.2023 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-V, яким Закон України № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції. Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФСС України припинено 20.06.2023 року.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України.

Наказом Голови комісії з реорганізації від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023.

На думку представника відповідача, позовні вимоги в частині скасування наказу від 16.01.2023 № 9-ОД є неналежним способом захисту, оскільки питання щодо визначення структури підприємства чи установи про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 27.12.2022 установлено, що до Голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України переходять повноваження щодо управління справами Фонду на період до завершення їх реорганізації. З урахуванням наведеного, наказ від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» видано головою комісії з реорганізації Фонду в межах своїх повноважень.

Посилання позивача на те, що їй не було запропоновано вакантні посади, наявні у ВД ФСС у період з 20.01.2023 по 20.03.2023 є необґрунтованими, оскільки усі посади виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України підлягали скороченню з 18.04.2023, так само, як і посада позивача. Таким чином, поновлення позивача на займаній посаді є неможливим, оскільки ані посади, яку остання займала до звільнення, ані юридичної особи не існує.

Тож, вимога позивача про поновлення її на посаді у ФСС України, тобто в юридичній особі, яку припинено, є неефективним способом захисту прав, оскільки не дозволить у подальшому позивачу реалізувати свої права (приступити та виконувати роботу, отримувати заробітну плату за виконану роботу, тощо). Крім того, законодавчо визначений механізм щодо поновлення позивача на роботі у ФСС України Пенсійним фондом відсутній.

Разом з тим, штат працівників апарату Пенсійного фонду України складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України «Про державну служб» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.21 даного Закону вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Посади Фонду соціального страхування України на відміну від посад Пенсійного фонду України не належать до посад державної служби, на яку передбачається вступ за результатами конкурсу, а без проведення конкурсу може бути переведений лише державний службовець, а отже переведення працівника Фонду на посаду державної служби у Пенсійного фонду України не передбачена чинним законодавством.

Таким чином, законодавчо відсутній механізм щодо переведення працівників Фонду соціального страхування України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Пенсійному фонді України або його територіальних управліннях.

Крім того, представник відповідача зазначила, що позивачем 14.03.2023 було подано заяву про скорочення терміну попередження про наступне вивільнення, що стало підставою для видання оскаржуваного наказу про звільнення. При цьому, незважаючи на те, що позивач була попереджена про звільнення з посади з 18.04.2023, за бажанням останньої її звільнення відбулось 20.03.2023, тобто на 28 календарних днів раніше. Жодних доказів погіршення стану здоров`я у зв`язку із звільненням позивачем не надано, а отже й підстав для стягнення моральної шкоди на користь останньої.

Крім того, за даними Державної податкової служби позивач на даний час працює у Національній службі здоров`я, тобто отримує дохід, а відтак сума, заявленого позивачем середнього заробітку підлягає перегляду.

Щодо надання згоди профспілки на звільнення представник відповідача зазначила, що у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП, якою врегульовано розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

07.08.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача - адвоката Феклістова О.В., у якому останній зазначає, що, у випадку встановлення судом незаконного звільнення позивача, порушене право ОСОБА_1 повинно бути відновлене шляхом поновлення на попередній роботі (посаді), з якої її було протиправно звільнено, в тому підприємстві, де збереглося її попереднє місце роботи.

Представник позивача серед іншого вказує на те, що позивача не було ознайомлено з переліком вакантних посад, не було запропоновано зайняти вільні вакантні посади, які були наявні у Пенсійному фонді України як на час вручення попередження про майбутнє звільнення, так і на час звільнення. Відповідач не надав доказів того, що позивач відмовилась від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за її згоди на іншу роботу. При цьому, на думку представника позивача, посилання відповідача на неможливість переведення ОСОБА_1 на роботу у Пенсійному фонді України, у зв`язку з приналежністю працівників вказаного органу до державних службовців на відміну від працівників Фонду соціального страхування України є безпідставним, оскільки Законом України «Про правовий режим воєнного стану» передбачена спрощена процедура вступу на державну службу без проведення відповідних конкурсів та жодним законодавчим актом не заборонена можливість переведення працівника, який знаходиться в трудових відносинах з юридичною особою недержавної служби на посаду юридичної особи державної служби при приєднанні, яке здійснюється в наслідок реорганізації.

Також представник позивача зазначив про безпідставність доводів представника Пенсійного фонду України про працевлаштування ОСОБА_1 у Національну службу здоров`я, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позові, а також відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2., будучи повідомленим в установленому порядку про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. В попередні судові засідання надіслав письмові пояснення, в яких зазначив, що наказ від 16.01.2023 № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» був винесено ним в межах своєї компетенції. Вказав, що рішення про припинення Фонду соціального страхування України, прийняте Верховною Радою України, є чинним та в установленому порядку не визнавалось неконституційним. Крім того, пояснив, що відповідач не може нести відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.03.2023 по 19.04.2024, адже саме з ініціативи позивача були припинені трудові відносини.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Наказом № 130-к від 01.08.2017 ОСОБА_1 була призначена на посаду головного спеціаліста відділу обліку, аналізу та планування доходів управління обліку страхування та доходів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

28.05.2020 наказом в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Михайленко Т. № 23-к ОСОБА_1 з 01.06.2020 переведено на посаду головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Наказом голови комісії з реорганізації виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 року № 9-ОД ОСОБА_2 скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18.04.2023 року.

26.01.2023 позивачем отримано повідомлення за підписом голови комісії з реорганізації ОСОБА_2 від 20.01.2023 про скорочення всього штату та чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, в тому числі й посади, яку обіймала позивач, на підставі наказу голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 року №9-ОД, та про наступне звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023 року.

14.03.2023 ОСОБА_1 на ім`я Голови комісії з реорганізації ОСОБА_2 подано заяву про скорочення терміну попередження про скорочення її посади та звільнення її з займаної посади головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 20.03.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

На підставі вказаної заяви від 14.03.2023 Наказом Голови комісії з реорганізації ОСОБА_2 від 20.03.2023 № 51-к ОСОБА_1 20.03.2023 звільнено з посади головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористані дні відпусток.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 року № 1105- XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 (в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 5 статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 12 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України, зокрема: забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», зокрема: утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано Голову комісії з реорганізації Фонду та головам комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити здійснення заходів з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом України від 21 вересня 2022 р. № 2620-IX "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з частиною 2 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при реорганізації підприємства або його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Отже, навіть при реорганізації підприємства допускається звільнення працівників, проте обов`язковою умовою для цього є скорочення чисельності або штату працівників.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч. 4 ст.105 ЦК України, ст.ст.492, 494 КЗпП України та ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Бахматським О.О. видано наказ № 9-ОД від 16.01.2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України». Пунктом 1 вказаного наказу передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

Повідомлення про скорочення усього штату та чисельності працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в тому числі й посади, яку обіймає позивач, отримано позивачем 26.01.2023.

Як вбачається з п. 1 наказу № 51-к від 20.03.2023, звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Підсумовуючи викладене, Фонд соціального страхування України припинено через реорганізацію шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Фонду соціального страхування України.

Увесь штат та усю чисельність працівників Фонду соціального страхування України скорочено з 18.04.2023, що не спростовано позивачем.

Згідно позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 16.01.2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12.06.2019 року у справі № 297/868/18, від 28.04.2021 року у справі № 373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КзпП України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої цієї статті).

Приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.

Тобто, звільнення, у зв`язку з реорганізацією, може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. В іншому випадку - дія трудового договору працівника продовжується.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

До закінчення двомісячного строку вказаного попередження звільнення працівника з ініціативи роботодавця не допускається.

Водночас, якщо сам працівник виявить бажання бути звільненим раніше, до закінчення строку попередження, роботодавець може здійснити звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у строк, про який просить працівник.

Встановлено, що позивач була попереджена про наступне вивільнення та про те, що інша робота у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України їй не пропонується, оскільки скороченню підлягає увесь штат та чисельність працівників, й до закінчення строку попередження подала заяву про скорочення цього строку і просила звільнити її 20.03.2023, суд надходить до висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Суд не вбачає порушення роботодавцем вимог ст. ст. 42, 492 КЗпП України, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця протягом усього строку попередження про вивільнення, а позивач, подавши відповідну заяву про скорочення такого строку виявила свою волю на припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 20.03.2023 року.

Звертаючись до роботодавця із заявою від 14.03.2023 щодо скорочення строку попередження про звільнення, позивач мала зважати на правові наслідки подання такої заяви.

Більш того, як убачається з трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , остання з 21.03.2023 була працевлаштована до Національної служби здоров`я України (підстава - Наказ від 16.03.2023 № 146-к).

За цих обставин суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не є протиправним.

Таким чином, наказ про звільненні позивача є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Одночасно суд не приймає посилання позивача на те, що їй не було запропоновано вакантні посади, оскільки діяльність виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України припинено, а його посади підлягали скороченню так само, як і посада позивача. Про скорочення посади позивача повідомлено належним чином, а факт попередження позивачем не заперечується. Разом з тим, посада, на якій позивач просить її поновити, так само як і інша рівнозначна посада, в Пенсійному Фонді України відсутня. Доказів на підтвердження зворотного не надано.

Щодо переведення позивача до Пенсійного Фонду України як правонаступника Фонду соціального страхування України суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2 Положення № 280 передбачено, що Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Так, правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Положенням № 280. Відповідно до пункту 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 року № 3166-VІ «Про центральні органи виконавчої влади» Державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом). Працівники апарату центрального органу виконавчої влади приймаються на роботу та звільняються з роботи в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Відповідно до п. 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 року № 85 (далі - Постанова № 85), відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302, гранична чисельність працівників територіальних органів Фонду - 24098, у тому числі державних службовців - 23229.

Отже, основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889).

Посади працівників Фонду соціального страхування України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина Україна на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування Україна, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях.

За таких умов, переведення працівників Фонду соціального страхування України на посаді державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889-VIII.

Зазначене підтверджується листом Міністерства економіки України від 13 січня 2023 року № 4706-05/1622-03).

В силу положень п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України від 12.05.2015 рок № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, а також за наявності у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 10 Закону України від 12.05.2015 рок № 389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Тож, зазначена норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке до того ж є строковим, проте не регулює умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. У свою чергу, позивач мала можливість, враховуючи наявні вакантні посади в апараті Пенсійного фонду України, про які листом Пенсійного фонду України від 03.04.2023 № 2800-0901-5/17694 було проінформовано виконавчу дирексцію ФСС України, узяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад на загальних підставах, проте не подавала до Пенсійного фонду України документи щодо працевлаштування.

Посилання позивача на те, що постановою КМУ від 30 грудня 2022 року №1471 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів, центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» збільшено граничну чисельність працівників територіальних органів ПФУ не спростовує дійсності скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві.

Підсумовуючи, доводи позивача про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України під час її звільнення суд вважає необгрунтованими, оскільки всі посади виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві підлягали скороченню, а переведення позивача на вакантну посаду у ПФУ виключено, оскільки вакантними є посади державної служби, у той час як ОСОБА_1 обіймала посаду працівника, на якого поширюється законодавство про працю.

Таким чином, позовні вимоги про поновлення на роботі на посаді головного спеціаліста відділу звітності та планування доходів управління по роботі зі страхувальниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України задоволенню також не підлягають.

Щодо посилання позивача на те, що розірвання трудового договору було проведено без попередньої згоди Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону Україна «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі- Закон №2136) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавств про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136 також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільненні працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілковій органів.

Таким чином, наказ про звільненні позивача № 51-к від 20.03.2023 року є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи неправомірність звільнення позивача не знайшла свого об`єктивного підтвердження, не встановлено підстав для її поновлення на роботі, суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, положеннями ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В ході розгляду справи позивачем не доведено, а судом не встановлено протиправність дій відповідача при звільненні позивача, останньою, не доведено наявність моральних страждань, які були б спричинені її звільненням та жодних доказів наявності моральної шкоди, матеріали справи не містять, а відтак позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Щодо визнання незаконним та скасувати наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 16.01.2023 року № 9-ОД.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», 16.01.2023 року головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматським О.О. видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», пунктом 1 якого передбачено скоротити увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в. областях та м. Києві, з 18.04.2023 року.

Відповідно до п. 1.6. статуту Фонду соціального страхування України затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 03.04.2015 року № 8 Про затвердження Статуту Фонду соціального страхування України (із змінами та доповненнями) - Управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців.

Безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду.

Відповідно до абз. 7, пп. 4.9.9, п. 4.9. статуту Фонду - Правління Фонду затверджує структуру органів Фонду, граничну чисельність працівників, схеми їх посадових окладів, видатки на адміністративно-господарські витрати Фонду (за погодженням із центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення).

Відповідно до абз. 3, 4, п. 7.4. статуту Фонду - Директор виконавчої дирекції Фонду затверджує штатний розпис виконавчої дирекції Фонду, штатні розписи управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Штатний розпис документ, що визначає структуру штатного складу працівників підприємства (установи, організації), найменування професій (посад), чисельність персоналу й оклади для кожної професії (посади).

Пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105 визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

На виконання п. 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 Кабінетом Міністрів України 27.12.2022 року було прийнято Постанову № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», відповідно до п. 1 якої Кабінет Міністрів України вирішив припинити з 01.01.2023 pоку, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України: Фонд соціального страхування України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві.

Абзацом 2, п. 6 Постанови установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації.

Таким чином, оспорюваний наказ голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 від 16.01.2023 № 9-ОД прийнятий останнім у межах законних повноважень. Крім того, матеріали справи не містять доказів прийняття щодо позивача індивідуальних рішень (наказів) щодо його звільнення, а оскарження працівником рішення про скорочення чисельності або штату працівників не є належним способом захисту його цивільного права чи інтересу.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору на рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76-82, 89, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, третя особа - Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович, про визнання незаконними наказу про звільнення та наказу про скорочення чисельності та штату працівників, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення - 01.02.2024.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Пенсійний фонд України, , адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 9;

Третя особа - Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 , адреса: м. Київ, вул. Боричів Тік, буд. 28.

Суддя О.О. Тиха