Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1747/23 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/1747/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила поділити спільну сумісну власність, а саме: автомобіль марки «Vоlkswagen Тоuran» (VIN: НОМЕР_1 ), 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнути на її користь грошову компенсацію у розмірі половини вартості даного автомобіля, що становить 149 094 грн та вирішити питання судових витрат.

Позов мотивувала тим, що між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб 08 червня 2013 року, про що складений актовий запис №144. Під час шлюбу, 12 січня 2022 року, ними було придбано вищезазначений автомобіль, вартість на момент придбання якого складала 14 000 доларів США. На даний час вони з чоловіком разом не проживають, оскільки у них відбулись розбіжності в стосунках і вони мають намір розірвати шлюб. Враховуючи, що автомобіль був придбаний під час шлюбу і є їхньою спільною сумісною власністю, а також приймаючи до уваги, що між ними виникли розбіжності у стосунках, має намір поділити спільне майно.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивачка посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу і був їхньою спільною сумісною власністю. А враховуючи той факт, що у них відбулись розбіжності в стосунках, вона має намір поділити їхнє спільне майно. Але відповідач добровільно це робити відмовився і залишив автомобіль у своєму користуванні.

При зверненні до ТСЦ-1871 з метою отримання витягу про реєстрацію даного транспортного засобу, їй було відмовлено із тих підстав, що тільки власник, за ким зареєстрований даний автомобіль, може отримати дану інформацію.

Відповідно аналізу ринку продажу автомобілів на момент складення позовної заяви середня ринкова вартість даного автомобіля складає 7 500,00 доларів США, що є еквівалентом - 307 500,00 грн. А отже, частка складає - 153 750,00 грн.

Також зазначає, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, 4.1 ст. 65 СК України.

Вона не згодна із висновками суду про те, що нею не надано доказів придбання автомобіля сторонами, його реєстрації, місцезнаходження, що позбавляє можливості перевірити чи перебувало майно взагалі у власності сторін. А якщо відбулось відчуження майна, то коли саме і за якою вартістю, а також чи в інтересах сім' ї, оскільки згідно положень ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Зазначає, що автомобіль перебував у користуванні відповідача, але у подальшому останній його продав без погодження з нею. Отримані кошти використав для власних потреб, а саме, на придбання іншого транспортного засобу.

Таким чином, судом першої інстанції проігноровано вимоги ст. ст. 60, 69 СК України, ст. ст. 183, 364 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони, представник позивача в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається із матеріалів справи спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Установлено, що 08.06.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим повторно 28.03.2022 серії НОМЕР_3 (а.с.8). На час розгляду апеляційної скарги будь-яких відомостей щодо розірвання шлюбу не надходило.

За приписами Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст. 70 СК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд вирішити питання поділу спільної сумісної власності, а саме, автомобіля марки «Vоlkswagen Тоuran», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а враховуючи вже його відчуження відповідачем без її згоди, стягнути на її користь грошову компенсацію у розмірі половини вартості даного автомобіля, що становить 149 094 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що із матеріалів справи неможливо встановити коли саме було придбано майно, з приводу якого порушено спір, на кого воно було зареєстровано, його місцезнаходження. У випадку відчуження автомобіля, відсутні відомості про те, коли це відбулося, за якою вартістю, а також чи в інтересах сім' ї, оскільки згідно положень ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки будь-яких доказів щодо вказаних питань в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо відчуження спірного автомобіля відповідачем і використання отриманих коштів для придбання іншого транспортного засобу, належними і допустимими доказами не підтверджені.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам позивача і зібраним у справі доказам.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді