П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2024 року м. Київ

Справа № 366/440/23

Провадження: № 22-ц/824/5099/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»,

на рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Німченко Н. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні,

у с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 28.09.2019 року він працював в ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження». 07.11.2022 року наказом № 154-ОС його, позивача, було звільнено у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення він, ОСОБА_1 , не працював, свою трудову книжку він отримав засобами поштового зв`язку через декілька днів після звільнення. Після звільнення він, ОСОБА_1 ,звернувся до відповідача з вимогою про розрахунок у відповідності ст. 116 КЗпП України. Підприємство сплатило певну суму коштів, однак, невиплаченою залишилась матеріальна допомога працівникам згідно п. 5.1 Положення про ДП «ЦОТІЗ», відповідно до якого, при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства, його працівникам, які попрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження) з особливо шкідливими умовами праці понад 5 років, виплачується матеріальна допомога у розмірі 3 (трьох) середньомісячних зарплат відповідного працівника. Він, позивач, працював на підприємствах зони відчуження більше 5 років, а саме, з 01.01.2014 року по 07.11.2022 року, отже, має право на виплату матеріальної допомоги у зв`язку з ліквідацією підприємства у розмірі 71 610 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні, у зв`язку з ліквідацією підприємства як працівнику, який попрацював на підприємствах зони відчуження більше 5 років з особливо шкідливими умовами праці, у розмірі 71610 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073, 60 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» виплатило позивачу вихідну допомогу у розмірі однієї середньомісячної зарплати. У зв`язку з введенням воєнного стану та настанням форс-мажорних обставин, що засвідчено ТПП України, у ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» не було коштів на передбачені Колективним договором виплати. З 24.02.2022 року територія, де знаходиться підприємство, була окупована, підприємство не отримувало доходу, до теперішнього часу перебуває в простої, не отримує належного фінансування, а тому у суду були відсутні підстави для стягнення на користь позивача невиплаченої матеріальної допомоги при звільненні.

УхваламиКиївського апеляційного суду від 31 липня 2023 року у справі відкрито апеляційне провадження,справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ДП «ЦОТІЗ» належить до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження, що підтверджується п. 1.1 Статуту ДП «ЦОТІЗ» (у новій редакції), затвердженого наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 07.07.2020 року № 145-20 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 16 серпня 2022 року.

ОСОБА_1 в період з 01.01.2014 року по 07.11.2022 року працював на різних підприємства зони відчуження з особливо шкідливими умовами праці (ОШУП), зокрема, з 01.01.2014 року по 16.08.2016 року в ДСП «Чорнобильський спецкомбінат»; з 28.09.2016 року по 07.11.2022 року в ДП «ЦОТІЗ».

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25.07.2022 року № 73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - Наказ) припинено ДП «ЦОТІЗ» шляхом ліквідації.

Наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 10.08.2022 року № 79-22 «Про внесення змін до наказу ДАЗВ від 25.07.2022 року № 73-22 «Про ліквідацію державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»» внесено зміни до Наказу.

Пунктом 3 наказу встановлено строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до ДП «ЦОТІЗ» протягом двох місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Пунктом 5 наказу затверджено план заходів з ліквідації ДП «ЦОТІЗ», згідно з яким, крім іншого, у п. 12 (зі змінами) визначено, що проведення погашення вимог кредиторів проводиться у термін протягом 2-х місяців з моменту закінчення строку виявлення вимог кредиторів.

Наказом ДП «ЦОТІЗ» № 154-ОС від 07.11.2022 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В день звільнення (07.11.2022 року) позивач не працював.

06.02.2023 року на адресу ДП «ЦОТІЗ» ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав вимогу про здійснення розрахунку при звільненні.

06.03.2023 року ДП «ЦОТІЗ» надіслав позивачу лист про відмову у задоволені кредиторських вимог із зазначенням про те, що строк подачі кредиторської вимоги сплив.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, на виконання положень ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», доказів зупинення відповідних положень Колективного договору щодо виплати матеріальної допомоги при звільненні внаслідок ліквідації підприємства, суду не надав. Також суд вказав, що посилання відповідача на відсутність у підприємства власних грошових коштів, як на підставу відмови у задоволенні позовної вимоги не заслуговує на увагу, оскільки відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпПУ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпПУ).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом установлено, що протоколом від 10.10.2018 року № 2 на зборах трудового колективу ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» був схвалений колективний договір підприємства на 2018-2020 роки, який зареєстрований Іванківською районною державною адміністрацією Київської області за реєстраційним № 12 від 18.10.2022 року.

Додатком 7 до Колективного договору є затверджене директором ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження».

Протоколом загальних зборів трудового колективу ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження`від 01.12.2020 року № 1 до Колективного договору внесено зміни та доповнення, які зареєстровані за № 12 в Іванківській районній державній адміністрації Київської області.

Відповідно до п. 5.1 Положення про виплату матеріальної допомоги працівникам Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», що є Додатком №7 до Колективного договору з урахуванням змін та доповнень при звільненні у зв`язку з ліквідацією підприємства, його реорганізацією або скороченням чисельності працівників підприємства, працівникам, які попрацювали на підприємствах зони відчуження (Державних підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства України з управління зоною відчуження) з особливо шкідливими умовами праці (ОШУП) виплачується матеріальна допомога у розмірі: від 3 (трьох) до 5 (п`яти ) років - 2 (двох) середньомісячних зарплат відповідного працівника, більше 5 (п`яти ) років - 3 (трьох) середньомісячних зарплат відповідного працівника (а.с.21-22).

ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання вказаних положень колективного договору перед позивачем.

Позивач, який попрацював на підприємствах зони відчуження більше 5 років, наказом ДП «ЦОТІЗ» звільнений у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, має право на отримання визначених Колективних договором виплат, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на його заборгованості з виплати матеріальної допомоги при звільненні згідно умов Колективного договору у розмірі 3 (трьох) середньомісячних зарплат відповідного працівника, що становить 71 610 грн.

Розмір стягнутої судом вихідної допомоги ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» не оспорює.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про неможливість здійснити відповідні виплати позивачу у зв`язку з відсутністю у підприємства коштів, колегія суддів наголошує, що відсутність асигнувань не може бути підставою для звільнення підприємства від обов`язку здійснити відповідні виплати.

Тобто, відсутність коштів у підприємства не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 635/3475/20 (провадження № 61-10597св21).

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також відповідач, посилаючись на лист ТПП України «Про підтвердження форс-мажорних обставин», вказував, що внаслідок військової агресії підприємство не може здійснювати господарську діяльність, відповідно не може виплатити позивачу грошові кошти.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання скаржника, оскільки нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.

Такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 відступила від висновку про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у ТПП України.

В рамках даної справи обставини непереборної сили не підтверджено сертифікатом ТПП України. Однак, в будь-якому випадку, це не є підставою для звільнення від виконання зобов`язань, в тому числі, за умовами чинного Колективного договору.

Наполягаючи на неможливості здійснення виплати позивачу матеріальної допомоги за умовами чинного Колективного договору, скаржник посилався на лист ДАЗВ 07.06.2023 року № 01-1605/6-23, який підтверджує, що ДП «ЦОТІЗ» є підприємством, що постраждало внаслідок збройної агресії РФ, а тому позбавлене можливості виконання договірних зобов`язань.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як убачається із матеріалів справи, відповідач скористався своїм правом на подання відповідних доказів, долучивши їх до відзиву на позовну заяву, а тому колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, що зазначені вище.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, апеляційну скаргу ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» слід залишити без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді М.В. Мережко

В.А. Нежура