КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/221/24
Київський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
Акціонерного товариства «УкрСиббанк»
про стягнення заборгованості
за кредитним договором,
В подальшому, як стверджує представник позивача, на виконання вказаного рішення Київським районним судом міста Одеси були видані відповідні виконавчі листи, під час примусового виконання яких, з листа заступника начальника управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 21.08.2019 року позивач дізнався, що боржник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим виконавче провадження відносно нього було закінчено 23.09.2016 року.
За наслідком чого, банк направив вимогу до спадкоємців до Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса від 05.11.2019 року про необхідність погашення боргу у розмірі 767269.38 грн .
З листа Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса від 05.11.2019 року стало відомо, що за вимогою банку була заведена спадкова справа до майна померлого ОСОБА_3 та спадкоємців повідомлено про наявність вимог банку, з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався.
Позивач стверджує, що ОСОБА_2 як дружина ОСОБА_3 проживала за однією адресою з померлим у АДРЕСА_1 , за наслідком чого у відповідності до положень статті 1268 ЦК України вважається такою, що фактично прийняла спадщину до майна померлого ОСОБА_3 .
З листа заступника начальника управління ДВС ГТУЮ в Одеській області від 21.08.2019 року позивач також дізнався, що боржник ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а виконавче провадження відносно неї закінчено.
За наслідком чого, банк направив вимогу до спадкоємців до Київської державної нотаріальної контори у м.Одесі від 05.11.2019 року про необхідність погашення боргу у розмірі 767269,38 грн.
Листом від 16.11.2019 року, що надійшов до банку 27.11.2019 року, Київська державна нотаріальна контора у м.Одесі повідомила, що претензію Банку долучено до спадкової справи №1402Т/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що до нотаріальної контори звернувся син померлої - ОСОБА_1 , який повідомлений про претензію банку. Свідоцтво про право на спадщину не видано.
Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Салтан Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Салтан Л.В. від 26.12.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі.
24.04.2023 року Керівником апарату Київського районного суду міста Одеси, у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_4 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 13.04.2023 року, видано розпорядження №156 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі якого проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподілено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 24.04.2023 року.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. від 26.04.2023 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження, ухвалено продовжити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.05.2023 року клопотання представника позивача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про витребування доказів, подане до суду разом з позовом до суду, задоволено.
Витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірені копії спадкових справ: №1403/2019, заведеної до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ; та за №1402Т/2019, заведеної до майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію про усіх зареєстрованих осіб (з зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові, дати народження), за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 24 березня 2015 року та станом на 02 листопада 2017 року.
23.06.2023 року на виконання вказаної ухвали суду надійшли до суду з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі витребувані судом докази.
Тієї ж дати, на виконання ухвали суду від 30.05.2023 року до суду надійшла відповідь з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради.
27.11.2023 року судом постановлено ухвалу суду, якою витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) інформацію чи складався актовий запис про смерть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , та наявна про нього інформація у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, якщо так, то надати до суду належним чином завірений відповідний витяг.
Тієї ж дати, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
29.12.2023 року на виконання ухвали суду від 27.11.2023 року до суду надійшла відповідь Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).
У судове засідання призначене на 25.01.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином.
Щодо повідомлення відповідача по справі, суд зазначає наступне.
Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Судом було отримано відповідь з відповідного відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 23.12.2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Приймаючи вказане, оскільки відповідачем особисто не повідомлено суд про адресу місця проживання та адресу для листування, останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача.
Однак, уся судова кореспонденція, у тому числі судова повістка з повідомленням про судове засідання призначене на 25.01.2024 року повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, відповідач ОСОБА_1 є належним чином повідомлений про розгляд справи та дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився до суду без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 25.01.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного.
За умовами іпотечного договору, ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2005 року, зареєстроване в реєстрі за №1-64, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .
Згідно положень ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст.628, 629 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).
За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч.1).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається, через неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 та її поручителем ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, у останніх станом на 15.11.2011 року виникла заборгованість у загальному розмірі 96 121,34 долара США, що складало еквівалент 767 269,38 грн., яка складалась з: заборгованості за тілом кредиту 59 674,47 доларів США, що еквівалентно 476 339,52 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 29 381,85 доларів США, що еквівалентно 234 534,74 грн.; пені за порушення умов договору 7 065,02 долара США, що еквівалентно 56 395,12 грн.
У зв`язку з чим, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення вищевказаної заборгованості (справа №2-7467/11).
Вказане рішення суду сторонами по справі не оскаржувалось та набрало законної сили.
Жодних доказів на підтвердження сплати вищевказаної суми заборгованості на користь позивача, яка утворилась станом на 15.11.2011 року, до суду не надано.
Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер поручитель ОСОБА_3 , про що 31.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби по Роздільнянському району Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №213.
З листа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 21.08.2019 року за №09.2-7552 вбачається, що 23.09.2016 року виконавче провадження №44314991 відносно ОСОБА_3 з примусового виконання виконавчого листа №2-7467/11, виданого 20.05.2014 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з боржника на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 767 269,38 грн., закінчено, на підставі п.3 ч.1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».
На підставі вказаної вимоги, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі заведено спадкову справу №1403/2019 до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до листа Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 16.12.2019 року за №8505/02-14 повідомлено АТ «УкрСиббанк», що з заявами про прийняття спадщини до майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніхто не звертався, відповідно свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
Згідно з листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.06.2023 року за №1026/01-09 вбачається, що станом на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з яким також за даною адресою значаться зареєстрованими: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження родинних зв`язків ОСОБА_3 з особами, які спільно проживали з ним за однією адресою станом на день смерті, за наслідком чого суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що ОСОБА_2 у відповідності до положень статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину до майна ОСОБА_3 .
У відповідності до положень ст. 1220 ЦК України, внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що визначено ст. 1216 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.1 ст. 609 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин, - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст. 1270 ЦК України строк.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Згідно з ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі.
Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року.
Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Даний строк не є строком, у який кредитор має звернутися до суду з позовом про стягнення боргу зі спадкоємця. Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.
Приймаючи вищевикладене, судом встановлюється наявність спадкоємців до майна померлого, якими прийнято спадщину, наявність дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців.
Як вбачається з листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.06.2023 року за №1026/01-09, станом на день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з якою також за даною адресою значаться зареєстрованими: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Під час розгляду справи, судом витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи №396/2018 (1402Т/2019) заведену до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої вбачається, що остання заведена на підставі заяви ОСОБА_1 від 05.05.2018 року.
До заяви про прийняття спадщини від 05.05.2018 року, ОСОБА_1 додано копію рішення Апеляційного суду Одеської області по справі №2-57/06 з якого вбачається, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 .
Інформації про інших спадкоємців до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали спадкової справи №396/2018 (1402Т/2019) не містять.
За наслідком викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_1 належить до першої черги спадкоємців до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою спільно мешкав станом на день її смерті, за наслідком чого у відповідності до положень ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, а також додатково вчинив дії з її прийняття шляхом подання відповідної заяви до державного нотаріуса.
Матеріали спадкової справи №396/2018 (1402Т/2019) не містять інформації про отримання ОСОБА_1 свідоцтва про прийняття спадщини за законом до майна померлої матері ОСОБА_2 .
Отже, спадкоємцем яким прийнято спадщину до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
16.11.2019 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі З.В. Сальніковою скеровано листа усім спадкоємцям до майна ОСОБА_2 , за адресою її останнього місця проживання: АДРЕСА_1 , про наявність вимоги кредитору.
Доказів на підтвердження того, що до 05.11.2019 року, тобто дати звернення банку до державної нотаріальної контори з вимогою кредитора, відповідач, як спадкоємець до майна ОСОБА_2 , повідомляв банк про відкриття спадщини, у відповідності до приписів ч.1 ст. 1281 ЦК України, матеріали справи не містять.
Отже, суд доходить до висновку, що позивач в цій справі в межах визначеного ст.1281 ЦК України шестимісячного строку, з дня отримання інформації про смерть позичальника, пред`явив свої вимоги до спадкоємців ОСОБА_2 , шляхом скерування письмової претензії до державного нотаріуса в рамках спадкової справи №396/2018 (1402Т/2019).
У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19).
Крім того, судом встановлено, що померлій ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-64, яка передана ОСОБА_2 в іпотеку позивачу на підставі іпотечного договору від 18.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Самаріною О.С., зареєстрованого в реєстрі за №1766.
Також в матеріалах спадкової справи №396/2018 (№1402Т/2019) наявна копія рішення апеляційного суду Одеської області від 23.01.2007 року по справі №2-57/06 яким, вказане свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Одеською державною нотаріальною конторою 25.01.2005 року, зареєстроване в реєстрі за №1-64, визнано частково недійсним та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право власності по частці за кожним на квартиру АДРЕСА_3 .
Будь-яких інших доказів позивачем на підтвердження спадкової маси до майна померлої ОСОБА_2 до суду не надано.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладена керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, ЦПК України, суд,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.