ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1539/24 Справа № 205/7317/23 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив, а його представник у судовому засіданні, посилалися на те, що 05 грудня 2019 року в ЄРДР за № 0003780 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України. 05 березня 2020 року позивачеві слідчим СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області було вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Досудовим розслідуванням було встановлено, що 02 грудня 2019 року близько 17.00 год. у ОСОБА_1 під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_2 виник умисел на заподіяння останньому тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, позивач наніс ОСОБА_2 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Своєї вини ОСОБА_1 не визнав. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року позивача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 120 годин, який ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року скасовано, кримінальне провадження № 0003780 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливості їх отримати. За таких обставин, позивач перебував під слідством 26 місяців, в результаті незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, втручання у його приватне і сімейне життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, нераціональне витрачання життєвого часу, сильний стрес, значні витрати фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Йому було завдано душевних страждань, які мали негативні наслідки у його житті. Проведення слідчих дій змушувало його брати дні неоплачуваної відпустки, що мало зміни в фінансовому стані родини, а також скасування дозволу на носіння зброї, що суттєвої обмежило службові обов`язки, оскільки позивач працював охоронцем. Вважає, що протиправними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства та прокуратури, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 500 000 грн. Також, на час кримінального провадження ОСОБА_1 було залучено адвоката для надання правової допомоги, що підтверджується договором та актом виконаних робіт. На послуги адвоката позивачем було витрачено 82 000 грн. Просили суд стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн., матеріальну шкоду у розмірі 82 000 грн., а також витрати на правову допомогу (а.с.1-6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури - відмовлено (а.с.82-85).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.93-96).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2020 року о 17.52 год. слідчим Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровський області було повідомлено ОСОБА_1 та вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у кримінальному провадженні № 0003780 від 05 грудня 2019 року (а.с. 7-9).

05 травня 2020 року старшим інспектором РС Новокодацького ВП складено протокол про вилучення у ОСОБА_1 зброї (а.с. 10). Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді громадських робіт строком на 120 годин; запобіжний захід не обрано (а.с. 11-13).

Вирок суду від 01 грудня 2021 року було скасовано ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, кримінальне провадження № 0003780 за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливості їх отримати (а.с. 14-21).

06 грудня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір № 06/12-19 про надання правової допомоги (а.с. 27).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем конкретно не зазначено, які саме його конституційні права було порушено діями органів досудового слідства і прокуратури, не вказано, яким чином діями органів досудового слідства і прокуратури він зазнав втручання у його приватне і сімейне життя, в чому це виразилося, та які саме страждання цим було йому завдано; не зазначено, що він вважає порушенням нормальних життєвих зв`язків, у чому це виразилося, та які вимушені зміни в організації життя ним були організовані. Крім того, позивачем, хоча і зазначено відповідачем Дніпропетровську обласну прокуратуру, але позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди заявлені до Держави саме в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, а Державною казначейською службою України права позивача не порушувалися.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження сплати коштів у розмірі 82 000,00 грн.

Однак, із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Так, згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" з 1 січня 2024 року (на час вирішення справи апеляційним судом) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 7100,00 грн.

Отже, внаслідок, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного взяття і тримання під вартою позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилися в порушенні його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, що також призвело до додаткових зусиль для організації його життя. За період перебування в умовах ізоляції у нього погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними. Також, в період перебування в умовах ізоляції у нього загинув батько, якого він не зміг поховати, та не мав можливості здійснити допомогу своїм рідним: матері та бабусі. Крім того, позивач позбавився нормальних умов щодо працевлаштування, в тому числі після звільнення з місць позбавлення волі.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018 року у справі №14-298цс18.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що вирок суду від 01 грудня 2021 року було скасовано ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, кримінальне провадження № 0003780 за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливості їх отримати (а.с. 14-21).

А тому, колегія суддів в частині вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди приходить до наступного висновку.

Як вбачається з позову, позивач зазначає, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, йому завдано моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн., яку він розраховує виходячи з періоду перебування під слідством та судом з 05.12.2019 року по 15.02.2022 року (майже 27 місяців).

Однак, колегія суддів не погоджується з розрахунком позивача суми моральної шкоди та вважає її явно завищеною та такою, що не відповідає критеріям розумності та справедливості, виходячи з наступного.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що у 2024 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 7100,00 грн.

Встановлено, що строк перебування позивача ОСОБА_1 під слідством і судом тривав з 05.03.2020 року (день повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 15.02.2022 року (день набрання законної сили ухвали Дніпровського апеляційного суду про закриття кримінального провадження).

Тобто загальний строк 23 місяці 11 днів, тому розмір морального відшкодування не може бути меншим за 165 9013,33 грн. ((7100,00 грн. х 23)+(7100,00 грн./30х11)).

Таким чином, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у ухвалі Дніпровського апеляційного суду про закриття кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як підозрюваного, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, порушення нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя, нераціональне витрачання життєвого часу, сильний стрес, значні витрати фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає що відшкодування в розмірі 165 903,33 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості та є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.

Судом апеляційної інстанції не встановлено, підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у більшому розмірі, ніж встановлений законом мінімальний розмір.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга №42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації" (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації" (Pshenichnyy v. Russia), скарга №30422/03, §35 1; рішення у справі "Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга №38411/02, §113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі "Грідін проти Російської Федерації" (Gridin v. Russia), скарга Ns4171/04, §20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, "без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Крім цього, суд зазначає, що частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у позивача моральної шкоди, її розміру не надходило.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення витрат за правничу допомогу в розмірі 82 000,00 грн., суд враховує наступне.

Розмір матеріальної шкоди, якої зазнав позивач, ним обраховано, виходячи з положень ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, він зазнав витрат на правову допомогу адвокатів у кримінальному провадженні.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України №23-рп/2009 від 30.09.2009 року, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Встановлено, що у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності позивач був змушений звернутись за юридичною допомогою.

06 грудня 2019 року між адвокатом Степановим І.В. та Білак В.В. укладено договір №06/12-19 (а.с.27).

Послуги, які адвокат Степанов І.В., як захисник Білак В.В. надавав в рамках кримінального провадження знайшли своє відображення у актах виконаних робіт від 31.12.2020 року на суму 47000,00 грн., 31.12.2021 року на суму 31000,00 грн. та від 01.05.2022 року на суму 4000,00 грн. (а.с.28-30) до договору про надання правової допомоги №06/12-19 від 06.1.220219 року

Загальний розмір витрат на правничу допомогу заявлений до стягнення та підтверджений відповідними доказами складає 78 000,00 грн.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у заявленому розмірі 82 000,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Доводи представників відповідачів про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, аргументуючи свої заперечення тим, що витрати є завищеними та необґрунтованими, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки відповідачами не було надано належні та допустимі докази на спростування позовних вимог, а розмір витрат на правничу допомогу в сумі 82 000,00 гривень, яка надавалася позивачу в кримінальному провадженні 2 роки на переконання суду не являється завищеною. Надані позивачем докази є належними та допустимими, та підтверджують факт отримання позивачем правової допомоги під час його перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим поніс витрати на суму 82 000, 00 грн.

За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню та вважає за необхідне стягнути на користь позивача з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду в сумі 165 903,33 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 82 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури - задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 165 903,33 (сто шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот три) гривні 33 копійок, та витрати на правничу допомогу в сумі 82 000,00 (вісімдесят дві тисячі) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: