УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року

м. Київ

справа № 206/2982/23

провадження № 61-17104ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року у відкритті провадження у цій справі відмовлено з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є таке, що набрало законної сили, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року у справі № 206/4512/20 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обставини (підстави), якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у цій цивільній справі, не є тотожними тим обставинам (підставам), що були розглянуті у справі № 206/4512/20.

Так, рішенням суду у справі № 206/4512/20 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено у зв`язку з тим, що договір підряду між сторонами не було розірвано чи змінено, будь-яких додаткових угод щодо зміни його умов між сторонами не укладалось, зобов`язання за ним не припинені, тому відсутні правові підстави для повернення сплачених коштів, а сама по собі вимога про повернення сплачених коштів не може розцінюватися, як вимога про розірвання договору, вона повинна бути заявлена чітко, тобто таким чином, щоб однозначно сприймалося іншими сторонами. Вимога позивача про стягнення із відповідача заборгованості є передчасною, а заявлений ним спосіб захисту порушеного права є таким, що не відповідає актам цивільного законодавства. У подальшому ОСОБА_3 усунув недоліки, зазначені у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року, а саме направив ФОП ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору підряду з вимогою про відшкодування збитків, а також проект додаткової угоди про розірвання вказаного договору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження у цій справі.

28 листопада 2023 року ФОП ОСОБА_1 направив засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року.

У касаційній скарзі відповідач просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року та залишити в силі ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року. Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду зазначає порушення норм процесуального права.

ФОП ОСОБА_1 вказує, що рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року у справі № 206/4512/20 вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що й у цій справі, тому суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги у цій цивільній справі, не є тотожними тим обставинам, що були розглянуті у справі № 206/4512/20. Матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення (предмет позову) є тотожною тій вимозі, яка мала місце у справі № 206/4512/20. Апеляційний суд помилково вважає, що підстави для звернення до суду з такою самою вимогою до відповідача змінилися. Апеляційний суд не звернув увагу, що позивач мотивував свій позов розірванням договору, строк якого закінчився на час звернення до суду. Одностороння відмова позивача від договору є нікчемною і такою, що не могла відбутися й, відповідно, спричинити юридичні наслідки для ОСОБА_1 у вигляді «погашення заборгованості». Фактичні обставини справи та взаємовідносини між сторонами з часу ухвалення рішення у справі № 206/4512/20 не змінилися, а сам договір не було розірвано, так як строк його закінчився. Твердження про одностороннє розірвання договору та надсилання відповідачу відповідних листів після того, як позивач самостійно уникав прийняття робіт є таким, що свідчить про свідоме створення стороною позивача штучних доказів та підстав для звернення до суду з цим самим предметом, спонукаючи суд першої інстанції здійснювати безпідставну переоцінку тих самих доказів. Спосіб захисту порушеного права, який обраний позивачем, є такий самий, що він обирав при зверненні до суду у справі № 206/4512/20.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Критеріями відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України є: наявна тотожність спірних правовідносин (спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у різних цивільних справах), судове рішення по тотожній справі набрало законної сили. При цьому критерій тотожності підлягає оцінці тільки після набрання відповідним рішенням законної сили.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 747/26/23.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 161/15903/21.

Суди встановили, що 27 вересня 2022 року Самарським районним судом м. Дніпроперовська у справі №206/4512/20 ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_1 . Рішення суду набрало законної сили 04 листопада 2022 року.

У задоволення позову у справі № 206/4512/20 відмовлено з тих підстав, що договір підряду між сторонами не було розірвано чи змінено, будь-яких додаткових угод щодо зміни його умов між сторонами не укладалось, зобов`язання за ним не припинені, тому відсутні правові підстави для повернення сплачених коштів, а сама по собі вимога про повернення сплачених коштів не може розцінюватися, як вимога про розірвання договору, вона повинна бути заявлена чітко, тобто таким чином, щоб однозначно сприймалося іншими сторонами. У справі № 206/4512/20 суд вказував, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості є передчасною, а заявлений ним спосіб захисту порушеного права є таким, що не відповідає актам цивільного законодавства.

У цій справі апеляційний суд встановив, що позивачем було усунуто недоліки, зазначені у рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року, а саме на підставі пункту 7.1 договору № 3529б

ОСОБА_5 направив засобами поштового зв`язку на офіційну адресу ФОП ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору підряду № 3529б від 03 вересня 2018 року з вимогою про відшкодування збитків, а також проект додаткової угоди № 1 до договору № 3529б від 03 вересня 2018 року про розірвання вказаного договору.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 351/257/20.

Умовами укладеного договору чи актами цивільного законодавства, що регулюють договірні правовідносини підряду не покладено на відповідача, як генпідрядника обов`язку повертати оплату за виконану роботу. Вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості є передчасною, а заявлений ним спосіб захисту порушеного права є таким, що не відповідає актам цивільного законодавства. Позивач, як замовник, не надав відповідачу, як генпідряднику дозволу на монтаж матеріалів та обладнання для влаштування виготовленого басейну, а тому доводи позивача з приводу невиконання відповідачем зобов`язання за договором підряду не знайшли свого підтвердження.

У справі, що переглядається, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у вигляді здійсненої передоплати за договором підряду від 03 вересня 2018 року № 3529б після його розірвання у спосіб, передбачений умовами цього договору.

Скасовуючи ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2023 року про відмову у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що рішення у справі № 206/4512/20 ухвалене з приводу спору хоча і між тими самими сторонами, та з тим самим предметом, однак підстави, якими обґрунтовує свої позовні вимоги позивач не є тотожними підставам у справі, що переглядається.

Отже скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд правильно застосував норми права, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови. Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки доводи та аргументи, наведені заявником у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська