П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2024 року місто Київ

справа № 359/7095/22

провадження № 22-ц/824/6332/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Борухом Сергієм Володимировичем,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року та додаткове рішення від 25 квітня 2023 року, ухвалені у складі судді Борець Є.О.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних від прострочення суми та відсотки за користування коштами.

Позов обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, останній взяв в борг у позивача грошову суму в розмірі 2000 тис. доларів США зі строком повернення до грудня 2020 року.

Укладення договору позики підтверджується борговою розпискою від 03 липня 2020 року, підписаною ОСОБА_2 власноручно.

На день подачі даного позову відповідач кошти не повернув та ухиляється від повернення боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2022 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2022 року скасовано та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 3 липня 2020 року в розмірі 2049 тис. доларів США 31 цента та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 109 доларів США 31 цента.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 992, 40 грн.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32500 тис. грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Борух С.В. 26 липня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач позов не визнає, вважає що був позбавлений можливості подати відзив та клопотання, а тому судом першої інстанції прийнято рішення тільки з урахуванням доказів наданих позивачем. Враховуючи довірительні стосунки з позивачем, він не вимагав отримання оригіналу розписки після повернення коштів, оскільки між ними не одноразово виникали майнові відносини. Вважає, що погасив борг, однак позивач вказував, що залишок боргу складає 660 доларів США, про що свідчить копія електронного листування та копії квитанцій про сплату грошових коштів на картку дружини позивача, яку йому надіслав повідомленням ОСОБА_1 . Також звертає увагу, що судом неправильно застосовано норму ч.1 ст. 1048 ЦПК України щодо обрахування процентів від суми позики, оскільки цією нормою не передбачено механізму їх застосування та нарахування, якщо позика була надана в іноземній валюті.

Щодо додаткового рішення, відповідач вказує про відсутність попереднього розрахунку судових витрат в матеріалах справи, що є наслідком залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду, а також не дотримання принципу співмірності та розумності, критерію реальності, характеру виконаної адвокатом роботи виходячи з конкретних обставин справи при обрахуванні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Представником позивача подано заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу суду на те, що факт наявності у позивача оригіналу боргової розписки не заперечувалося сторонами у суді першої інстанції, жодних дій щодо її повернення відповідачем не вчинялося, відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву. З наявних у справі матеріалів не вбачається, що відповідач вимагав від позивача прийняти виконання зобов`язання згідно розписки від 03.07.2020, а тому грошові кошти в сумі 25089,00 тис. грн, сплачені на рахунок дружини позивача, стосуються інших майнових відносин. Разом з тим, клопотання про зменшення судових витрат було надіслано до суду першої інстанції після винесення рішення, що суперечить вимогам ст. 183 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 3 червня 2020 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2000 тис. доларів США та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до грудня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув.

У зв`язку із зазначеними порушеннями позичальник ОСОБА_2 має заборгованість за договором позики від 3 липня 2020 року у сумі 2158,62 тис. доларів США, з яких сума позики - 2000 тис. доларів США, проценти - 49 доларів США 31 цент, 3% річних - 109 доларів США 31 цент.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли та існують грошові зобов`язання, які випливають із договору позики. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт повернення коштів позикодавцю.

Надані відповідачем електронне листування та копії квитанцій про сплату грошових коштів у сумі 25090,36 грн. на рахунок дружини позивача ОСОБА_4 , суд першої інстанції визнав неналежними доказами, оскільки такі документи не містять відомостей, що стосуються предмета доказування у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, суд першої інстанції виходив із того, що у змісті розписки від 3 липня 2020 року відсутня умова про безоплатність позики. Крім того, сума позика перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що має наслідком виплати процентів виходячи зі змісту ст. 1048 ЦК України, в розмірі облікової ставки НБУ.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд першої інстанції, дослідивши зміст наданої позивачем до позовної заяви розписки, яка містить інформацію щодо отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2000 тис. доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до грудня 2020 року, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорі позики.

ОСОБА_2 отримавши кошти в борг, що підтверджується складеною розпискою, у визначеній у розписці строк їх не повернув. Наявність у позикодавця оригіналу розписки підтверджує факт невиконання ОСОБА_2 його обов`язку щодо повернення коштів.

Судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги електронне листування та копії квитанцій про сплату на рахунок дружини позивача ОСОБА_4 25090 , 36 тис. грн. (8024,88 + 3015,08 + 9025,27 + 4020,10 + 1005,03), оскільки відсутні належні докази, що сплачені кошти стосуються саме боргу згідно розписки від 03 липня 2020 року. Разом з цим, як вбачається з тексту електронного листування (а.с. 50), мова йде про борг у сумі 3000 тис. доларів США та повернення 2340 (валюта не зазначена). Такі докази не містять інформації щодо предмета доказування у цій справі.

Окрім цього, стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних за невиконання позичальником грошового зобов`язання, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Проте з висновком суду першої інстанції у частині стягнення із відповідача на користь позивача процентів за користування позикою колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.

Суд встановив, що предметом договору позики виступали кошти в іноземній валюті - доларах США, а розмір процентів сторонами не був визначений.

Облікова ставка Національного банку України (далі - НБУ) є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження 14-465цс18).

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, нарахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Щодо додаткового рішення від 25 квітня 2023 року про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив суму орієнтовних судових витрат на правову допомогу в сумі 30 000, 00 грн./а.с.4/.

29 березня 2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних від прострочення суми та відсотки за користування коштами задоволено. Розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження.

Заява про ухвалення додаткового рішення представника позивача - адвоката Крикунова О.В. зареєстрована Бориспільським міськрайонним судом Київської області 03 квітня 2023 року, отже останнім були дотримані вимоги ч.1 ст.134 та ч.8 ст.141 ЦПК України.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представник позивача адвокат Крикунов О. В. надав копії: договору про надання правової допомоги № 1 від 02 вересня 2022 року з Адвокатським об`єднанням «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ ЛЕКС», в особі керуючого адвоката Рекуна Анатолія Івановича та акту № 1 виконаних послуг (робіт) від 01 грудня 2022 року, договору № 1/26/3/23 від 26 березня 2023 року (з Крикуновим О.В. ) та акту № 1/26/3/23 виконаних послуг (робіт) від 29 березня 2023 року з детальним описом виконаних робіт та їх погодинною вартістю, оригінали квитанцій до прибуткового касового ордеру від 01 грудня 2022 року № 1 на суму 21 250,00 грн та від 29 березня 2023 року №1 на суму 11 250, 00 грн

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 500, 00 грн.

Клопотання про зменшення розміру судових витрат представника відповідача адвоката Поліщук Т.О. зареєстровано судом першої інстанції 24 квітня 2023 року, тобто до ухвалення додаткового рішення, але судом першої інстанції безпідставно не було враховано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення є частково обґрунтованими, оскільки у зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і додаткове рішення, яке є невід`ємною частиною рішення.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Крім цього, суд враховує те, що правова позиція сторони позивача у справі у суді першої не змінювалась, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавства, що регулюють спір у справі та документи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовувала вимоги та інші обставини.

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги наявні у справі заперечення сторони відповідача щодо завищеної вартості витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірним з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

Колегія суддів вважає, що з огляду на подані представниками позивача Адвокатським об`єднанням «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ ЛЕКС», в особі керуючого адвоката Рекуна А.І. та адвокатом Крикуновим О. В. процесуальні документи (підготовка позовної заяви), доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, тривалість судового засідання в суді першої інстанції (фактично проведено 3 судові засідання у справі: 03 листопада 2022 року - тривалістю 4 хвилини, 01 грудня 2022 року - 1 година 15 хвилин, 29 березня 2023 року - 30 хвилин), принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, обґрунтованими та справедливими є витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, відповідно, на підставі ст.141 ЦПК України підлягає зменшенню сума витрат на професійну правничу допомогу до 19542 грн. (2109,31 доларів США х 100% : 2158,62 доларів США). Крім того, пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 969,7 грн., а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 34,07 грн.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Борухом Сергієм Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 03 липня 2020 року в сумі 2000 доларів США., та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 109,31 доларів США, а всього 2109,31 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 969,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 19542 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 34 грн.07 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус