Справа № 352/2747/23
Провадження № 2/352/134/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Радишевська З.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

І. Короткий зміст позовних вимог.

15.11.2023 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що з весни 2007 року позивач користувався земельною ділянкою, яка знаходиться в с. Красилівка в урочищі «Селищі» та на той час ніким не оброблялася. За вказану земельну ділянку ОСОБА_1 з 2007 сплачував податок на землю та мав намір здійснювати на ній житлове будівництво, а отже вважає, що відкрито та безперервно користується даним майном та несе усі витрати з його утримання. Проте у липні 2023 року від дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 позивачу стало відомо про те, що дана земельна ділянка з 2007 року є власністю ОСОБА_4 , що підтверджується державним актом. Також зазначає, що рішенням суду від 21.10.2013 року ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім.

ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи.

Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказав, що земельна ділянка ніким не оброблялась і заперечень щодо користування нею ні в кого до нього не було. На запитання суду повідомив, що ним залитий фундамент на даній земельній ділянці, дозвіл на початок будівельних робіт не отримував.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що позивач користується земельною ділянкою з 2007 року, остання ніким не оброблялася і була як невжитки сільської ради. Позивач у 2010 році здійснив будівництво фундаменту будинку. Постійно сплачував податок за землю. В липні 2023 року йому стало відомо, що земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_4 , державний акт передано йому дружиною відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила позов задовольнити. Вказала, що не заперечує проти користування ОСОБА_1 земельною ділянкою. У 2023 році вона знайшла державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Повідомила, що її чоловік у 2007 році поїхав до м. Москви і не повернувся до цього часу, подальша його доля їй не відома. Зазначила, що не могла чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою, так як їй не було відомо, що така належала її чоловікові, готова віддати земельну ділянку добровільно.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час, дату та місце розгляду справи правом на подання відзиву не скористався, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надсилав.

ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 16.11.2023 р. відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 04.12.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

ІV. Фактичні обставини справи.

На підставі рішення 21 сесії Старокривотульської сільської ради від 25.10.2005 року ОСОБА_4 15.03.2007 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.6).

Як зазначено у свідоцтві про укладення шлюбу, виданого 08.08.1987 року Старокривотульською сільською радою Тисменицького району, ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_3 (а.с.14).

Рішенням Тисменицького районного суду від 21.10.2013 року, яке набрало законної сили 01.11.2013 року, ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім (а.с.15).

Згідно довідки Тисменицької міської ради від 21.07.2023 року №69 громадянин ОСОБА_1 з 2007 року користується земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0043(а.с.12).

Відповідно до довідки Тисменицької міської ради від 15.09.2023 року №91 ОСОБА_1 з 2007 року і по даний час сплачує податок на землю за земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:00439(а.с.13).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою з 2007 року. ОСОБА_5 проживає по сусідству із земельною ділянкою, якою користується позивач. ОСОБА_1 кожної весни і осені на спірній земельній ділянці садив картоплю, косив траву. Позивач залив бетон на земельній ділянці у 2010-2011 роках, конфліктів з приводу користування земельною ділянкою не було.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що позивач ОСОБА_1 обробляв спірну земельну ділянку приблизно з 2007 року, у 2010-2011 роках залив бетон. Ця ділянка знаходиться поруч з його домоволодінням. Періодично, приблизно два рази на місяць бачить позивача на вказаній земельній ділянці. Суперечок щодо користування вказаною земельною ділянкою не було.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що у 2010-2011 роках на земельній ділянці ОСОБА_1 проводив будівельні роботи. Запитував позивача чи сплачує він земельний податок. Бачив декілька раз на земельній ділянці позивача, який там косив траву. Конфліктів у позивача щодо користування земельною ділянкою не було.

V. Мотиви з яких виходить суд та норми права.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.06.2023 року у справі за № 359/8844/20 підстави для визнання права власності за набувальною давністю відсутні, оскільки сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, власником спірного житлового будинку є відповідач, яка не відмовилась від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

VІ. Висновки суду.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 , відповідач не відмовився від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, відтак це виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, а сам по собі факт користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, сплата податку за землю не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що хоча відповідач - ОСОБА_3 не заперечила проти позову, однак відповідно до вимог ст.206 ЦПК України суд не приймає визнання позову у випадку якщо це порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Так, оскільки згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21.10.2013 року відповідач ОСОБА_4 відсутній за місцем свого проживання з 2007 року та визнаний безвісно відсутнім, то фактично останній позбавлений можливості чинити будь-які перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка йому належить на праві власності. Проте, визнання права власності на належне йому майно без його фактичної відмови від права власності порушить його право, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно із яким кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Суд приймає до уваги, що відповідно до пояснень позивача та свідків, на земельній ділянці ОСОБА_1 розпочав будівельні роботи, проте оскільки будівництво ведеться без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, то в силу положень ч.1, 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснює будівництво не набуває права власності на нього, а відтак не породжує для ОСОБА_1 жодних прав на земельну ділянку, виходячи із принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній споруди.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

VІІ. Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 15,76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.328, 344 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно відмовити.

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , с. Старі Кривотули, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область,77474, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , с. Красилівка, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область,77475, реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_2 ;

ОСОБА_4 , с. Красилівка, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область,77475, реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Рішення складене в повному обсязі 22.01.2024 року.

Суддя Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області Гриньків Д.В.