ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м.Суми

Справа №591/1660/23

Номер провадження 22-ц/816/191/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Авраменка Олександра Вікторовича,

представника відповідача Самборського Владислава Олеговича ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року у складі судді Северинової А.С., ухваленого в м. Суми, повний текст якого виготовлено 15 вересня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення простою, стягнення різниці у заробітній платі,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Авраменка О.В., звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив, збільшивши позовні вимоги (т.1, а.с. 121), мотивуючи свої вимоги тим, що він займає посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області. 02 травня 2022 року відповідачем видано наказ № 251 «Про оголошення простою», яким йому оголошено простій не з вини працівника з 02 травня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні, вирішено здійснювати оплату працівникам, зазначеним у пункті 1 цього наказу у розмірі 2/3 посадового окладу. До переліку працівників (додаток до наказу № 251), яким оголошено простій включено лише його. У преамбулі наказу оголошення простою мотивовано відсутністю можливості забезпечення належних організаційних та технічних умов, необхідних для виконання роботи. Натомість, відповідачем у наказі не зазначено, які саме конкретні причини та підстави існують для оголошення простою, які саме причини та підстави унеможливлюють забезпечення належних організаційних та технічних умов, які саме передбачені ст. 34 КЗпП України умови для оголошення простою мали місце на момент видання наказу.

Позивач зазначає, що у Відділі державного нагляду (контролю) у Сумській області крім нього на рівнозначних посадах працюють ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , для яких простій не оголошувався і які продовжують працювати. Більше того, на початку січня 2023 року йому з відкритих джерел, а саме соціальної мережі Facebook стало відомо, що у вересні на посаду старшого державного інспектора Відділу нагляду (контролю) у Сумській області взагалі прийнято нового працівника ОСОБА_7 . При цьому, йому навіть не пропонували вийти з простою на аналогічну посаду.

Позивач вважає, що рішення про простій у роботі йому оголошено незаконно та без наявних на те підстав, простій оспорюваним наказом було оголошено лише йому, тобто не відбулася зупинка роботи ні загалом у Відділі державного нагляду (контролю) у Сумській області, ні в окремих напрямках його діяльності.

Оголошення йому простою він пов`язує з упередженим ставленням до нього, оскільки на початку 2022 року він перебував у судових тяжбах з відповідачем з приводу незаконного оголошення йому догани, що підтверджено рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 січня 2022 року у справі № 591/4251/21.

Крім того, у зв`язку з оголошенням простою у роботі він не отримав від відповідача належної заробітної плати, яку б отримав у тому випадку, якби він працював.

Зазначає, що внаслідок видання наказу його було позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату у повному обсязі, а відповідач дійшов передчасного висновку про наявність умов для оголошення простою, оскільки сама по собі військова агресія російської федерації не свідчить про неможливість працювати, зокрема, дистанційно. У зв`язку з цим позивач вважає, що підлягає стягненню різниця у заробітній платі. З урахуванням того, що відповідачем оплата праці за час простою проводилася лише в розмірі посадового окладу без відповідних доплат, тому на його користь з відповідача має бути стягнуто різницю між виплаченою сумою заробітної плати нарахованої під час простою і сумою належної до виплати заробітної плати за кожен місяць незаконно оголошено простою.

Посилаючись на вказані обставини, збільшивши позовні вимоги, позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 251 від 02 травня 2022 року «Про оголошення простою», яким йому оголошено простій з 02 травня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні;

- стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на його користь різницю між виплаченою сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належною йому заробітної плати за період з 02 травня 2022 року по 21 квітня 2023 року у розмірі 171037 грн 89 коп.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 травня 2022 року № 251 «Про оголошення простою», яким оголошено простій ОСОБА_1 з 02 травня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 різницю між виплаченою ОСОБА_1 сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належної йому заробітної плати у розмірі 168100 грн 44 коп.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 грн 60 коп.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь держави судовий збір у сумі 1073 грн 60 коп.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що предметом розгляду даної справи є акт індивідуальної дії, яким було врегульовано окремі аспекти трудових правовідносин із ОСОБА_1 , який не створював нових обов`язків для сторін після моменту його прийняття і реалізації, а тому, у подальшому не змінював правового становища позивача. Прийняття на роботу нових працівників мало місце після прийняття оскаржуваного наказу.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано повноваження Укртрансбезпеки, як роботодавця та не надано оцінку факту, що у зв`язку із зменшенням обсягу навантаження на територіальні органи, Укртрансбезпека не в змозі під час воєнного стану забезпечити на довоєнному рівні роботою всіх працівників, зокрема і позивача за відсутності організаційної та технічної можливості та тимчасового законодавчого обмеження реалізації своїх функцій на місцях.

Вважає, що до спірних правовідносин доцільно застосовувати норми спеціального законодавства, на які посилався заявник апеляційної скарги та врахувати роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 04 березня 2022 року №149-р/з «Щодо нез`явлення державних службовців на роботу та надання їм відпусток під час воєнного стану, а також оформлення відносин із державними службовцями, яких зараховано до територіальної оборони».

Наголошує на тому, що постановою КМУ від 13 березня 2022 року №303, що є чинною і на даний час, припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю), а тому більша частина функцій, виконання яких забезпечувалися територіальними органами Укртрансбезпеки не виконується. Також, у зв`язку з укладенням Угоди між Україною та Європейським Союзом про вантажні перевезення автомобільним транспортом, значно зменшився обсяг видачі та повернення міжнародних дозволів на поїздки територією іноземних держав. Відповідачем наведено статистичні дані, які свідчать, що обсяг роботи Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області зменшився в 5 разів у порівнянні з 2021 роком.

На думку заявника апеляційної скарги, судом першої інстанції не було надано оцінки доводам відповідача про те, що з березня 2022 року більше 100 працівникам центрального апарату та територіальних органів було оголошено простій, що підтверджується судовими рішеннями у справах №420/14852/22, №420/15828/22 та №480/1769/23.

Крім того, вказує на те, що вимога позивача про стягнення різниці між сумою заробітної плати під час простою і сумою належної йому заробітної плати є нормативно необґрунтованою, та такою, що суперечить вимогам діючого законодавства. Суд першої інстанції також безпідставно застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Авраменком О.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів відповідача, просить залишити рішення суду без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

При цьому вказує на те, що відповідачем не було обґрунтовано у чому саме полягає відсутність організаційних та технічних умов саме для позивача, у той час як для інших осіб, що займають рівнозначні посади, такі умови наявні. Також, відповідач не зазначив та не довів, якими критеріями він керувався, які показники роботи враховував, при обранні кому з осіб у Відділі оголосити простій, та чому простій було взагалі оголошено саме для позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, перевіривши законність й обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Державною службою України з безпеки на транспорті та займає посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 травня 2022 року № 251 відповідно до частини першої статті 34, частини першої статті 113 КЗпП України, статті 12, частини першої статті 13 Закону України «Про оплату праці», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ та Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженого Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ), постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану», у зв`язку з відсутністю можливості забезпечення належних організаційних та технічних умов, необхідних для виконання роботи, та з метою належної роботи державного органу оголошено простій не з вини працівників ОСОБА_1 з 02 травня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в Україні (т.1, а.с. 13, 14, 80, 81).

Згідно з витягами зі штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2022 рік у Відділі державного нагляду (контролю) у Сумській області обліковується 12 штатних посад, у тому числі: начальник відділу 1 посада, головний спеціаліст 2 посади, старший державний інспектор 9 посад (т.1, а.с. 34, 35).

Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу за травень 2022 року, облікова чисельність працівників Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області становила 15 осіб, з яких: працюючих 9, інший невідпрацьований час 2, простій ( у тому числі позивач) 4. При цьому, на посаді старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області, яку також займає і позивач, кількість працюючих становила 4 особи, інший невідпрацьований час 1, простій, у тому числі, позивач 2 (т.1, а.с. 18).

Аналогічна ситуація склалася у червні, липні та серпні 2022 року, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за вказаний період (т.1. а.с. 19-22).

Разом з цим, як вбачається з наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 02 вересня 2022 року № 1255-К, призначено на посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Бєлокура Сергія з 05 вересня 2022 року, а на підставі наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 04 січня 2023 року № 5-К призначено на посаду старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Магу Катерину з 05 січня 2023 року (т.1, а.с. 142, 143).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оголошення простою для позивача є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньому її виконувати в цій справі не встановлено. Крім того, не припиняючи простій для позивача та приймаючи на роботу нових працівників на рівнозначну з позивачем посаду, відповідач незаконно позбавив позивача права на працю. Також, посилаючись на те, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд дійшов висновку, що обґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача різниці між виплаченою сумою заробітної плати, нарахованої під час простою і сумою, належною йому до виплати, оскільки внаслідок незаконно оголошеного для позивача простою останній був позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Колегія суддів погоджується з такими виносками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

Аналіз статті 34 КЗпП України свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 210/5853/16-ц (провадження № 61-46703св18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 464/1320/20 (провадження № 61-11379св21), від 22 лютого 2023 року у справі №583/1202/20 (провадження №61-2113св21).

Судом встановлено та не спростовується на доказах, що Відділ державного нагляду (контролю) у Сумській області не зупиняв здійснення покладених на нього завдань, як на час прийняття оспорюваного наказу від 02 травня 2022 року, так і станом на час розгляд справи судом першої інстанції.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведення відповідачем неможливості забезпечення належних організаційних та технічних умов, необхідних для виконання посадових обов`язків старшого державного інспектора Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Шовкопляса К.П.

Натомість, з наданих доказів вбачається, що у Відділі з семи працівників, які обіймали аналогічні з позивачем посади, двом оголошено простій, в тому числі і ОСОБА_1 , а один був відсутній на роботі з інших причин. Чотири працівника продовжували працювати на умовах повної зайнятості, крім основної заробітної плати, у період з квітня 2022 року до січня 2023 року їм нараховувалася премія, розмір якої перевищував 200% від посадових окладів цих працівників (т.1, а.с. 92-96,144-151).

Також, у період перебування позивача у простої, на посаду старшого державного інспектора Відділу нагляду (контролю) у Сумській області у вересні 2022 року та січні 2023 року були прийняті два нових працівника.

Судом першої інстанції була надана оцінка і доводам позивача про зменшення після запровадження воєнного стану кількості планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) та визнано їх необґрунтованими та такими, що беззаперечно не підтверджують неможливість забезпечити позивача роботою, зважаючи на ту обставину, що інші працівники Відділу продовжували працювати.

Сам по собі факт дії правового режиму воєнного стану в Україні є недостатнім для оголошення простою позивачу, зважаючи на те, що Відділ нагляду (контролю) у Сумській області продовжував здійснювати свою діяльність.

Таким чином, з огляду на викладене, встановлені судом першої інстанції обставини спростовують твердження відповідача про обґрунтованість оголошеного позивачу простою та свідчать про незаконність оспорюваного наказу від 02 травня 2022 року щодо позивача.

Колегія суддів погоджується також і з рішенням суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між виплаченою позивачу заробітною платою, нарахованою під час перебування у простої, та сумою належною йому до виплат, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Перелік випадків застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 не є вичерпним, що вбачається зі змісту пункту 1 цього Порядку.

Наведений судом першої інстанції розрахунок недоплаченої позивачу заробітної плати під час перебування у простої не було спростовано відповідачем, контррозрахунку надано не було.

Таким чином, посилання та доводи заявника апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 30 січня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова