Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі, головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в місті Києві, в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вона є власником даного житлового приміщення. Зазначає, що у належній їй вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік, відповідач ОСОБА_2 .

Вказує, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не приймає участі; реєстрація відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування квартирою.

Позивачка, посилаючись на положення ст.ст.71,72 ЖК України, ст.405 ЦК України, просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста від 20 вересня 2023 року відкрито у справі спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с.20,21).

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.

Судом 30 жовтня 2023 року також розміщено на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернет повідомлення про розгляд справи.

Відповідно до ч.8 ст.і 178 ЦПК України та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року (справа № 755/12915/21), шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано (а.с.11,13).

Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 99379242 від 19 вересня 2023 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 16 вересня 2004 року (а.с.19).

Відповідно до Акту від 13 вересня 2023 року, посвідченого начальником ЖЕД 409 Пількевич О.А., відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з жовтня 2021 року та по час складання акту (а.с.9).

Згідно Договору про поділ майна від 05 жовтня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В. та зареєстрованим за № 547, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останні поділили майно, придбане ними у період шлюбу. За даним договором сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 стає одноосібним власником нерухомого майна: двокімнатної квартири, загальною площею 46,2 кв.м., житловою - 29,3 кв.м., розташованої за адерсою: АДРЕСА_2 (а.с.6,7).

Відповідно до Витягу № 311726177з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацією права власності, сформованого 05 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 володіє 1/1 часткою квартири за адерсою: АДРЕСА_2 (а.с.8).

Відповідно до ст.ст.317,319ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За статтею 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, судом встановлено, що відповідач у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві власності. Позивач одноособово несе витрати по утриманню належного на праві власності майна, при цьому відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні та не є у розумінні чинного законодавства членом сім`ї позивача.

Судом враховано також, що між сторонами після розірвання шлюбу, у договірному порядку було досягнуто згоди про поділ нерухомого майна подружжя, відповідач правових підстав для реєстрації у даному помешканні не має, а тому останнього необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

З набуттям позивачкою одноосібного права власності на житло, остання має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в такому інших осіб, а так як наявна реєстрація відповідача фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обґрунтованим.

Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1 073,60 грн. (а.с.17).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 12, 18, 76, 81, 141, 263, 265, 274,279, 354 ЦПК України, ст. ст. 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , зареєстрованого за адерсою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 19 січня 2024 року.

Суддя А.В.Слободянюк