П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Київ

Справа №756/6658/23

Провадження № 22-ц/824/3937/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 07 лютого 2024 року

Повний текст постанови складено 12 лютого 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року, ухваленого у складі судді Діденко Є.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткової частки у праві власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року позивач ОСОБА_1 з вернулася до суду з позовом в якому вона просить: визнати за нею додаткову частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 13,738 %, що дорівнює її особистому вкладу у придбання/спорудження цього майна (на додаток до 50 %, що вже визначені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року); визнати за ОСОБА_2 його частку у розмірі 36,262 % у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що дорівнює її особистому вкладу у придбання/спорудження цього майна.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що позивач і відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках, що визначено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року у справі про поділ майна подружжя. Вказана квартира була придбана в період шлюбу сторін на підставі договору про іпотечний кредит № 49251 від 23.02.2006 року. Після розірвання шлюбу з 19.12.2012 року погашення кредиту відбувалось виключно за грошові кошти позивачки. 02.12.2015 року позивачкою були виконані кредитні зобов`язання.

Оскільки після розірвання шлюбу відповідач за кредитом не сплачував, то частки сторін у праві власності на квартиру мають бути різними. Так, загальна сума сплачених коштів за квартиру дорівнює 601397,35 грн., спільно у шлюбі внесено 436154,90 грн., тобто по 218077,45 грн. кожен, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 самостійно сплатила 165242,45 грн. Відповідно, позивачка стверджує, що її частка у праві власності виходячи зі сплачених нею коштів має становити 63,738 %, а частка відповідача - 36,262 %.

Ухвалою судді від 05.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено засідання на 06.07.2023 року.

06.07.2023 року розгляд справи відкладено на 24.08.2023 року за клопотанням представника відповідача для підготовки відзиву.

13.07.2023 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, зазначив, що наведені позивачем обставини вже неодноразово були предметом судового розгляду. До 2017 року сторони фактично продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, та спільно закрили кредитні зобов`язання. У 2017 році позивачка змінила замки в квартирі і виставила речі позивача. У зв`язку з цим, у 2017 році відповідач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, та дізнався, що у 2012 році позивачка без відома відповідача отримала рішення суду про розірвання шлюбу. Також, при розгляді справи про поділ майна подружжя, позивачка вже стверджувала, що її частка у праві власності на квартиру має бути 68,9 %, а відповідача - 31,09 %. Таким доводам була надана оцінка і рішенні суду, та визначено частки співвласників рівними. Також, позивачка зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача частини коштів в порядку регресу, та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2023 року у задоволенні позову відмовлено. Відповідач вказує, що оскільки рішенням суду вже визначено рівність часток сторін у праві власності на квартиру, і погашення кредиту здійснювалось за спільні кошти, то відсутні підстави для задоволення позову.

17.08.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка наполягає на задоволенні позову, вказує, що перебування у фактичних шлюбних відносинах між ними рішенням суду не встановлене. Позивачка визнає, що посилається на ті самі обставини, які були предметом судового розгляду, однак предмет спору у цій справі є іншим.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі встановив істотні процесуальні та матеріальні обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Невмержицька І.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву, в якій просила розглянути справу за її апеляційною скаргою за її відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 24 січня 1999 року сторони уклали шлюб.

23 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Аркада» укладено іпотечний договір, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 49251 від 23 лютого 2006 року.

Позивачкою надані копії квитанцій про сплату кредиту, кредитні зобов`язання виконані 02 грудня 2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вирішено позов задовольнити; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині квартири АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у цій справі касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову Київського апеляційного суду від 21.09.2020 року - без змін. Зокрема, у постанові Верховного Суду зазначено: «Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу, за згодою позивача та за кредитні кошти, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання спірної квартири, погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком.

У справі, яка переглядається відповідач не заявляла вимоги про стягнення з іншої сторони частини коштів, внесених у рахунок виконання спільного зобов`язання з погашення заборгованості за позикою, яка отримана для придбання спільного майна або коштів у рахунок вартості частки у спільному майні. Водночас Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 після повного погашення заборгованості за кредитним договором не позбавлена права звернутися до ОСОБА_3 з вимогою про відшкодування ним половини коштів, сплачених нею в рахунок погашення боргу в період з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири станом на 20.04.2023 року - 1854766,00 грн.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно із загальновизнаним, як у практиці Європейського суду з прав людини, так і в національній судовій практиці, принципом res judicata, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Встановивши, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року, яке оскаржувалось і залишено без змін, вже вирішено питання поділу квартири між сторонами у справі та визначено, що квартира придбана у період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, а тому визначені рівні частки сторін у праві власності на квартиру. При цьому, позивачкою заявлялись доводи про відступ від рівності часток з підстав внесення нею більшої суми по кредиту, однак суд не знайшов підстав для відступу від правила рівності часток, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що наведені позивачкою аргументи у цій справі вже були предметом судового розгляду, встановлені судом обставини щодо рівності часток сторін у праві спільної власності є доведеними, та не можуть ставитись під сумнів з тих самих підстав та вірно вважав, що протилежний висновок суперечив би принципу остаточності судового рішення та міг би призвести до безпідставного перегляду вже вирішеної справи.

Висновки зроблені судом першої інстанції, не суперечать висновкам зробленим у справах, наведених заявником у апеляційній скарзі.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна