ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/732/24 Справа № 179/1332/22 Суддя у 1-й інстанції - Чорна А. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 13 березня 2007 року між ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNM0GK00005356, згідно умов якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 12 000 доларів США на термін до 16 березня 2027 року, а відповідачка зобов`язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Вказували, що 01 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «АкцентБанк» було укладено договір факторингу №1, згідно якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступає ЗАТ «АкцентБанк» у повному обсязі права вимоги до боржників, середи яких ОСОБА_1 . Згідно до п.1 договору факторингу ЗАТ КБ «ПриватБанк» здійснює відступлення прав витребування на свою користь платежів по кредиту, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14 травня 2009 року було змінено тип банку з ЗАТ «АкцентБанк» на ПАТ «Акцент-Банк». 25 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «АкцентБанк» було укладено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року. Враховуючи вищевикладене, на даний час кредитором за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року та договором забезпечення є вони.

Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року, станом на 09 листопада 2022 року, утворилася заборгованість у загальному розмірі 20 100,98 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 179,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 037 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 360 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору в розмірі 8 523,35 доларів США, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на їх користь вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення та додаткового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, та зменшення витрат на професійну правничу допомогу понесених ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявлені ними вимоги доведені належними та допустимими доказами. Наполягали на тому, що з 25 квітня 2014 року саме вони мають право вимоги за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року до ОСОБА_1 , яка допустила заборгованість у вказаному ними розмірі та повинна її погасити. Судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. є безпідставно завищеними та підлягають зменшенню, оскільки вказана сума є неспівмірною заявленим вимогам та не відповідає складності справи.

01 січня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення, просила їх залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що договором факторингу не було передбачено право факторна на наступне відступлення права вимоги на користь третіх осіб. Зазначала, що договір відступлення прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року є недійсним, так як прямо суперечить положенням ст.1083 ЦК України. Витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. є цілком співмірними із складністю даної справи та відповідають критерії реальності та розумності.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалам справи, що 13 березня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNM0GK00005356.

Згідно п.1 якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 13 березня 2007 року по 16 березня 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 12 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця.

Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, комісією, зобов`язання за договором не виконав.

01 листопада 2007 року між ПриватБанк (клієнт) та ЗАТ «АкцентБанк» (фактор) було укладено договір факторингу №1.

Згідно до п.1 договору факторингу Фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі, визначеній п.8 цього договору в розпорядження клієнта за плату, розмір якої встановлено п.4 даного договору, а клієнт зобов`язується відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку №1 до цього договору. За цим договором клієнтом здійснюється відступлення прав вимоги на отримання на свою користь від Боржників платежів по кредиту, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам, які існують у клієнта відповідно до умов договорів на дату укладання цього договору згідно з розрахунком (додаток №1 до цього договору).

Згідно п.10 договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року даний договір набуває чинності з моменту укладання його сторонами і діє до повного виконання зобов`язань.

Згідно п.11 договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі.

25 квітня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (новий кредитор) та ПАТ «АкцентБанк» (кредитор) було укладено договір уступки прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження представника позивача з приводу того, що договір уступки прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року є додатковою угодою до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року, оскільки поняття додаткової угоди було висловлено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі №917/265/18. Так, Верховний Суд зазначив, що додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору.

Зі змісту договору уступки прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року та договору факторингу №1 від 01 листопада 2017 року судом першої інстанції встановлено, що договір факторингу №1 від 01 листопада 2017 року був укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (клієнт) та ЗАТ «АкцентБанк» (фактор), а договір уступки права вимоги №7 від 25 квітня 2014 року був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» (новий кредитор) та ПАТ «АкцентБанк» (кредитор). Таким чином, судом встановлено, що дані договори є двома різними, самостійними правочинами, тобто договір уступки права вимоги №7 від 25 квітня 2014 року не є додатковою угодою до раніше укладеного договору факторингу №1 від 01 листопада 2017 року, укладеного між цими ж сторонами, а є новим правочином, укладеним з приводу аналогічних відносин. У договорі уступки права вимоги №7 від 25 квітня 2014 року не має жодного посилання на положення договору факторингу №1 від 01 листопада 2017 року, що додатково підтверджує на самостійність вказаних правочинів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правом вимоги до відповідачки наділений за законом та за належним чином укладеним договором факторингу лише ПАТ «А-Банк». Таким чином, АТ КБ ПриватБанк безпідставно заявив вимоги щодо стягнення заборгованості до відповідачки, так як право вимоги за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , до позивача у встановленому законом порядку не переходило, та належить ПАТ «А-Банк». У зв`язку з відмовою у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю,заява відповідачки про застосування наслідків спливу строку позовної даності та відмову у позові саме з підстав пропуску строку позовної даності залишена без задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

13 березня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNM0GK00005356, на строк з 13 березня 2007 року по 16 березня 2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 12 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (стаття 1080 ЦК України).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е)вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №591/4552/17 (провадження №61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі №755/5751/17 (провадження №61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі №128/639/17 (провадження №61-45112св18).

У даній справі колегією суддів встановлено, що відступлення прав вимоги за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , було здійснено шляхом укладення АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «А-БАНК» договору факторингу від 01 листопада 2007 року.

Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти),визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовуючи своє право вимоги на стягнення заборгованості за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року посилаються на те, що 25 квітня 2014 року між АТ «А-БАНК» та ними було укладено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року, та на даний час кредитором за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року та договором забезпечення є вони.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зазначено, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Як вірно установлено судом першої інстанції, договір відступлення прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року, згідно п.1.1 якого, на умовах, встановлених цим договором, Кредитор передає (уступає) Новому Кредитору за плату, а Новий Кредитор приймає належні Кредитору права грошової вимоги (права вимоги) до боржників по кредитним договорам, укладеним між кредитором та боржником (портфель заборгованості). Та згідно п.1.2 якого внаслідок передачі (уступки) портфеля заборгованості по договору, Новий Кредитор замінює Кредитора в кредитних договорах, які входять в портфель заборгованості, та придбає права грошової вимоги Кредитора по цим кредитним договорам, включаючи право вимоги від боржника належного виконання усіх грошових та інших зобов`язань боржника по кредитним договорам, не може вважатися додатковою угодою до договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року, а є окремою угодою - договором відступлення прав вимоги №7 від 25 квітня 2014 року, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 1083 ЦК України встановлено, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається,якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

З договору факторингу №1 від 01 листопада 2007 року не вбачається, що ним передбачено наступне відступлення права грошової вимоги.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що АТ КБ ПриватБанк безпідставно заявив вимоги щодо стягнення заборгованості до відповідачки, так як право вимоги за кредитним договором №DNM0GK00005356 від 13 березня 2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , до позивача у встановленому законом порядку не переходило, та належить ПАТ «А-Банк», та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не повно дослідив та встановив обставини даної справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Стосовно додаткового рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року.

Додатковим рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згдно до пунктів 1,2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідачки ОСОБА_1 у даній справі представляє адвокат Салтисюк Ю.В., який діє на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги. До заяви про ухвалення додатково рішення від 19 вересня 2023 року було додано: копію договору про надання правової допомоги від 17 січня 2023 року; додаткову угоду від 14 вересня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 17 січня 2023 року; акт прийняття-передачі наданих послуг від 14 вересня 2023 року, на суму 10 000 грн; опис наданих послуг, пов`язаних з наданням правничої допомоги у межах справи на суму 10 000 грн; довідки.

Враховуючи вищевикладене у сукупності та дискреційні повноваження, надані суду положеннями частини 8 статті 141 ЦПК, суд першої інстанції, надавши оцінку дотриманню критеріїв формування розміру гонорару адвоката, дійшов правомірного висновку, що у цій справі наявні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Беручи до уваги характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, доводи апеляційної скарги, що судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. є безпідставно завищеними та підлягають зменшенню, оскільки вказана сума є неспівмірною заявленим вимогам та не відповідає складності справи, відхиляються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року та додаткове рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О.Макаров