КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3650/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

установив:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 серпня 2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис за номером 501, свідоцтво про одруження № НОМЕР_1 від 11 серпня 2001 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2018 року у справі №760/20678/17 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Зазначає, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність майно - квартиру під номером АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі продажу квартири від 27 лютого 2004 року посвідченого ПН КМНО Плохутою Б.П. за реєстровим номером 305.

Посилається, що після розлучення сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу спільно нажитого майна у зв`язку із чим позивач вимушена звертатись до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя.

Стверджує, що з огляду на той факт, що квартира була придбана подружжям за спільні кошти в період перебування у шлюбі, то квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах по частині кожному.

Вказує, що наразі квартирою користується виключно відповідач, спільне проживання позивача та відповідача у квартирі неможливе з причин особистої неприязності один до одного, а тому оскільки спірна квартира знаходиться в багатоквартирному будинку можна прийти до висновку про неможливість влаштування другого входу та перепланування вказаного об`єкту у два ізольованих житлових приміщень, які б відповідали санітарним та будівельним нормам та правилам, встановленим для житла.

Просила суд, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1075210 грн. різниці у вартості присудженого рухомого та нерухомого майна.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, задоволено.

Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом виділу у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 у розмірі 1076210 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_2 двічі зверталася до Солом`янського районного суду м. Києва з аналогічними позовними вимогами.

Так, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року у справі №760/9545/21 було відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Крім цього, ухвалою Солом`янського районного суду від 13 вересня 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі, про наявність якої відповідачу не було відомо та в якій судом було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, вважає, що розгляд справи не міг призначатися за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову перевищувала 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу, у встановлений строк, на адресу Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 11 серпня 2001 року по 17 травня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року.

27 лютого 2004 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 27 лютого 2004 року посвідченим ПН КМНО Плохутою Б.П.

Відповідно до Звіту про оцінку майна - квартири АДРЕСА_1 , виконаного оцінювачем ТОВ «ЕЙ БІ ЕС ДЕВЕЛОПМЕНТ» Вийтюком П.В., вартість квартири АДРЕСА_1 складає 2152420 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що мету, яку переслідує позивач є поділ спільного сумісного майна подружжя.

Таким майном є неподільна річ - квартира.

Позивач у даному випадку не претендує на те, щоби квартиру залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку.

Вона навпаки, дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру від відповідача.

Отже, суд прийшов до висновку про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 вартості зазначеної квартири.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним, з огляду на наступне.

Згідно частин першої-четвертої статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

- у справі, що переглядається, заявлено вимогу про виділення у власність відповідача квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, та стягнення з відповідача на користь позивача різниці у вартості присудженого нерухомого майна;

- ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за даним позовом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі №569/3757/20 (провадження № 61-14023св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Тому суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції».

У пункті 7 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

У даній справі спір хоч і виник з сімейних відносин та стосувався поділу майна подружжя, однак вирішальним було те, що позивач просила стягнути на свою користь з відповідача частину вартості спірної квартири у розмірі 1075210 грн, що перевищувало двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на день звернення до суду із позовом, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, і оскільки відповідно до положень п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України зазначена обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Даючи оцінку заявленому позову, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що спірна квартира є неподільною, однак на підтвердження цього факту не надала належних та допустимих доказів, як і не надала доказів неможливості спільного проживання з відповідачем у квартирі.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, який викладено у постанові від 13 січня 2016 року по справі №6-2925цс15, згідно якої, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України.

З урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Однак, встановити вищезазначене не вбачається за можливе у зв`язку з ненаданням позивачем відповідних доказів, в обґрунтування своїх позовних вимог.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення районного суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивача необхідно стягнути на користь відповідача понесені останнім витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 17025 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги 17025 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 11 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана