Справа № 521/9615/22
Провадження 2/522/2833/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

19 січня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Звонецької І.М.,

розглянувши у спрощеному позовному порядку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2022 року Приморським районним судом м. Одеси отримано цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2022 року зазначена позовна заява передана за підсудністю для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси, оскільки згідно відповіді Відділу адресно довідкової роботи ГУДМС України в Одеській на запит Малиновського районного суду м. Одеси відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси.

В позовній заяві позивач Акціонерне товариство «Укрсиббанк» просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року у розмірі 1113736,7 грн (один мільйон сто тринадцять тисяч сімсот тридцять шість гривень сімдесят копійок), а також стягнути судовий збір у розмірі 16706,05 гривень, а саме у рівних частках з кожного по 8353,03 гривень, та фактично понесені судові витрати.

В позовній заяві на обгрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що: ПАТ «Укрсиббанк» (поточне найменування з 24.11.2018 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 уклали Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 17.02.2017 року; що в забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному договору 17.02.2017 року між банком та ОСОБА_2 був укладеним договір поруки №268531 (основний борг) та №268531 (проценти та інші платежі); що відповідно до умов цього кредитного договору позивач надав кредит (грошові кошти) у загальній сумі 1 616 910,87 гривень шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що станом на 29.06.2022 року заборгованість ОСОБА_1 за цим кредитним договором становить 1113736,7 гривень, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом за період з 11.10.2021 року по 29.06.2022 року і заборгованість за процентами за період з 10.02.2022 року по 09.06.2022 року; що станом на день подання позову зобов`язання щодо погашення заборгованості за цим договором не виконуються, тощо.

Ухвалою від 11 серпня 2022 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду з відкриттям провадження по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи було вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін 18 жовтня 2022 року о 11 годині 40 хвилин.

18 жовтня 2022 року була постановлена ухвала про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Відповідно засідання для розгляду справи по суті було замінено підготовчим засіданням призначеним на 09.11.2022 року о 11 годині 20 хвилин.

21 жовтня 2022 року до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача. В подальшому представник позивача також надсилав до суду аналогічні клопотання.

07 листопада 2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він заперечив проти позовних вимог в повному обсязі і просив в задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 погодився лише з тим, що юридична особа ідентифікаційний код в ЄДР 09807750 яка є позивачем в даній справі до 24.11.2018 року мала найменування Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (ПАТ «Укрсиббанк») і з 17 жовтня 2018 року змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (АТ «Укрсиббанк»).

ОСОБА_1 заперечуючи проти позову послався: на те що на підставі наданої позивачем копії договору підписаного нібито 17.02.2017 року неможливо встановити дійсні обставини справи; на недостовірність п. 1.1.1. Договору та протиріччя між пунктами 1.1.1., 1.1.2, 3.1 копії Договору; на наявність гарантій у сфері кредитування наданих державою в умовах воєнного стану, тощо.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не подала, повідомлення які надсилалися судом ОСОБА_2 про виклик в судове засідання поверталися з приміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. У зв`язку з цим судове засідання призначене на 09.11.2022 року відкладалося на 21.12.2022 року, 09.02.2023 року, та 23.03.2023 року. В період між відкладеннями суд подавав оголошення про виклик ОСОБА_2 в судове засідання.

Клопотань про допит свідків, залучення до матеріалів справи висновку експерта або речових доказів від учасників справи до суду не надходило.

23 березня 2023 року була постановлена ухвала про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду на 27 квітня 2023 року. В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався. Позивач подавав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Повідомлення які надсилалися судом ОСОБА_2 про виклик в судове засідання поверталися з приміткою про відсутність адресата за вказаною адресою.

17 липня 2023 року була постановлена Ухвала про участь представника відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

19 липня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження в цій справі до вирішення по суті та набрання законної сили судовим рішенням по справі №758/6486/23 про визнання договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року недійсним з додатками до нього,.

Також 19 липня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття з додатками до нього, в тому числі копіями виписок по рахунку № НОМЕР_1 .

19 липня 2023 року суд в присутності представника позивача розглянув клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про повернення до стадії підготовчого провадження та про зупинення провадження. Представник позивача проти їх задоволення заперечував. Суд відмовив у задоволенні цих клопотань, після чого судом була оголошена перерва для ознайомлення представника позивача з матеріалами справи та для надання доказів новим представником відповідача.

21 листопада 2023 року в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримав відзив на позовну заяву. Додатково представник відповідача звернув увагу суду на те, що: позивачем було додано до позову не виписку з поточного рахунку № НОМЕР_1 а підписану від імені начальника відділу департаменту зі стягнення боргів банку довідку про рух коштів за рахунком яка не є офіційним банківським документом; з отриманих відповідачем від позивача і доданих до матеріалів справи виписок з поточного рахунку № НОМЕР_1 вбачається що позивач не зараховував грошові кошти на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , тобто виконання договору зі сторони банку не було; ОСОБА_1 заявку про отримання грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року не подавав і грошових коштів за цим договором не отримував, тощо.

Оглянувши позовну заяву та додані до неї документи суд з`ясував що у переліку додатків до позовної заяви у якості додатку 11 зазначена «Виписка з поточного рахунку відповідача 1» однак копії виписки з рахунку № НОМЕР_1 серед додатків до позовної заяви немає.

За наведених обставин 21 листопада 2023 року суд ухвалив викликати представника позивача Акціонерного товариства«Укрсиббанк» для надання особистих пояснень визнавши його явку обов`язковою.

10 січня 2024 року в судове засідання з`явилися представники позивача та відповідача ОСОБА_1 . Представник ОСОБА_1 виклав позицію озвучену минулого засідання, а саме зауважив, що ОСОБА_1 фізично грошові кошти від банку не отримував, що банк був зобов`язаний за договором перерахувати грошові кошти на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 для рефінансування старого боргу в цьому банку, але гроші на рахунок позичальника № НОМЕР_1 перераховані не були.

Представник позивача підтримав позов у повному обсязі. Пояснив, що первинний кредит ОСОБА_1 був виданий у іноземній валюті, а договір №0 від 17.02.2017 року це договір рефінансування кредиту. Що зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 відбулося 20.02.2017 року. Що відомості про рух грошових коштів по рахунку № НОМЕР_1 мають бути відображені у виписці. Що в наявних у неї матеріалах є така виписка, але вона не підписана.

Заслухавши вступне слово учасників справи і з`ясувавши обставини на які учасники посилаються суд перейшов до дослідження наявних у справі доказів.

В ході дослідження матеріалів було виявлено що серед додатків до позовної заяви після додатку №10 Довідка-розрахунок заборгованості по кредитному договору знаходиться документ підписаний Начальником відділу МтаІПС УСПС ДСБ АТ «Укрсиббанк» і скріплений печаткою Департаменту зі стягнення боргів (т.1 а.с. 31).

Зазначений документ суд надав до огляду представнику позивача. Після огляду документу представник банку пояснив що цей документ містить інформацію про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 , що за оформлення і достовірність цього документу несе відповідальність його підписант, що на підставі саме цього документу банк вважає своє зобов`язання з зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 виконаним, що цей документ не є випискою за кредитним договором.

Представник відповідача ОСОБА_1 погодився з представником позивача стосовно того, що документ підписаний Начальником відділу МтаІПС УСПС ДСБ АТ «Укрсиббанк» і скріплена печаткою Департаменту зі стягнення боргів (т.1 а.с. 31) не є банківським документом який підтверджує рух коштів за рахунком. Крім цього, представник відповідача ОСОБА_1 зауважив що цей документ є обрізаним, що додана до позовної заяви довідка-розрахунок також не є випискою по рахунку, що стороною відповідача були подані до суду копії виписок, з яких вбачається що в період з 01.02.2017 року по 28.02.2017 року грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 не надходило, і що подані стороною відповідача виписки є банківськими документами.

В ході подальшого дослідження суд оглянув і надав до огляду представнику позивача наявні в матеріалах справи виписки з рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 173-176, а.с. 214-218).

Також суд дослідив всі інші наявні у суду матеріали справи.

Після з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надав сторонам можливість дати додаткові пояснення.

В додаткових поясненнях представник позивача зауважив що банк надав все що мав до позовної заяви і на думку банку довів обставини на які посилається, що обидва документи (і документ наданий позивачем, і виписки надані відповідачем) складені посадовими особами банку, що не може пояснити чому відрізняються відомості в цих документах і як правильно читати виписки.

Представник відповідача зауважив, що документ підписаний Начальником відділу МтаІПС УСПС ДСБ АТ «Укрсиббанк» і скріплений печаткою Департаменту зі стягнення боргів (т.1 а.с. 31) не є банківським документом і відображає лише особисте бачення представника департаменту зі стягнення боргів банку, що суд вжив всіх заходів для того щоб дати змогу банку усунути недоліки які є в матеріалах справи, і поточна позиція позивача є свідомим вибором представника банку.

19 січня 2024 року розгляд справи продовжився в пристуності представників позивача та відповідача ОСОБА_1 , від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача подав до суду клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження з метою долучення доказу до матеріалів справи. Представник відповідача заперечував проти задоволення цього клопотання, зауважив що документ який представник позивача просить долучити до матеріалів справи за своїми формою і змістом ідентичний документу наявному в матеріалах справи (а.с. 31). Суд відмовив у задоволені клопотання представника позивача про повернення на стадію підготовчого провадження. Стосовно долучення доказу суд роз`яснив представнику позивача можливість подати клопотання про долучення доказу до матеріалів справи на даній стадії судового провадження. Клопотання про долучення доказу на стадії судового розгляду представник позивача не заявив.

Суд,дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України в редакції від 02.11.2016 року чинній на 17.02.2017 року за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В матеріалах справи наявний підписаний Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» в особі старшого менеджера південного центру досудового супроводження клієнтів роздрібного бізнесу Департаменту роботи з простроченою заборгованістю Погорняц С.В. як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_1 як позичальником Договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 17.02.2017 року. Достовірність власних підписів під цим договором сторони під сумнів не ставлять.

Позивач вважає цей договір укладеним і дійсним. У відзиві на позов відповідач звернув увагу суду на такі ознаки недостовірності наданої позивачем копії договору як наявність у тексті договору датованого 17.02.2017 роком найменування «АТ «Укрсиббанк» при тому що зміна найменування позивача з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Акціонерне товариство «УкрСиббанк» відбулася лише 24.11.2018 року, що довіреність менеджеру на підписання цього договору була видана не керівником Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» а співробітником Акціонерного товариства «УкрСиббанк», а також на те що на думку представника відповідача підпис зі сторони банку був засвідчений не офіційною печаткою Банку як юридичної особи, а внутрішнім штампом Департаменту роботи з простроченою заборгованістю.

Під час оцінки даних доводів відповідача суд виходив з того що за ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач не подавав в межах цієї справи вимог про визнання договору недійсним, і тому зазначені доводи відповідача виходять за межі предмету даного спору.

Тому суд не враховує вказані доводи відповідача і розглядає дану справу виходячи з презумпції правомірності Договору про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 17.02.2017 року

За п. 1.1.1. цього договору позичальник погоджується з викладеною у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків (далі - Правила) затверджених згідно внутрішніх процедур Банку та оприлюднених у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 04.07.2014р. із усіма змінами і доповненнями (далі - Правила) пропозицією Банку надати Позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах.

За п. 1.1.2. договору правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною.

За п.1.2.1. договору сума кредиту складає 1 616 910,87 гривень.

За п. 1.2.2. договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку.

Тарифи банку та графік платежів викладені у формі додатків які є невід`ємною частиною договору.

Також до позову додана копія опублікованого в виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 року рекламного оголошення під назвою «Інформаційне повідомлення АТ «Укрсиббанк». Зміни до Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк».

Текст зазначеного рекламного оголошення містить Правила (договірні умови) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» з можливістю відкриття та розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків.

Позивач вважає ніби дане рекламне оголошення містить адресовану ОСОБА_1 пропозицію банку надати споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах.

Відповідач заперечує проти цього, стверджує що жодних доказів зарахування коштів на рахунок НОМЕР_1 відповідно до умов кредитного договору №0 від 17.02.2017 року позивач не надав.

Суд погоджується з твердженням відповідача про те що дане рекламне оголошення не містить пропозиції банку надати кредит ОСОБА_1 .

За ч.1 ст. 641 ЦК України в редакції від 02.11.2016 року пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

При цьому, наявні в рекламному оголошенні правила не містять всіх істотних умов договору про споживчий кредит, в тому числі не містить відомостей ані про загальний розмір наданого кредиту ані про реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит, які є істотними умовами визначеними п.п. 3, 9 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції від 15.11.2016 року.

Отже, опубліковане в виданні «Урядовий кур`єр» №117 від 03.07.2014 року рекламне оголошення не відповідало встановленим чинним на 17.02.2017 року законодавством України ознакам пропозиції укласти договір, і відповідно було не пропозицією банку укласти договір, а запрошенням невизначеного кола осіб робити банку пропозиції.

Водночас з цим, за п. 1.1.2. договору опубліковані правила після підписання сторонами договору стали його невід`ємною частиною, і відповідно суд враховує ці правила під час визначення змісту укладеного сторонами договору, як його невід`ємну частину.

При цьому, в правому верхньому куті договору міститься примітка «Договір типу А», що відповідає п.1 розділу 1 правил за яким положення, умови, права та обов`язки тощо, що викладені в розділі 1 цих правил поширюються на всіх позичальників, що уклали з Банком договір типу А і не відповідає спеціальним умовам для договорів типу Б за якими положення, умови, права та обов`язки, що викладені в розділі ІІ правил поширюються лише на позичальників, що уклали з банком договір типу Б. Отже, під час визначення змісту укладеного сторонами договору суд враховує розділ 1 і не враховує розділ ІІ правил.

Позивач стверджує, що відповідно до умов цього кредитного договору позивач 20.02.2017 року надав кредит (грошові кошти) у загальній сумі 1 616 910,87 гривень шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 . Відповідач заперечує проти цього.

За п.п. 2-4 п.1.1. розділу 1 правил з метою отримання траншу позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно вимог банку), в якій зазначає суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. Така заява позичальника, укладена та надана згідно умов договору, є підставою для видачі банком траншу позичальнику (за виключенням випадків коли мають місце обмеження щодо надання траншу). Зобов`язання банку по видачі чергового траншу позичальнику є відкличними і банк має право відмовитися від видачі чергового траншу без пояснення причин відмови позичальнику. У випадку надання кредиту шляхом оплати банком платіжних документів, якщо такий спосіб надання кредиту передбачений договором, позичальник підписуючи договір доручає банку здійснити видачу кредитних коштів шляхом оплати банком платіжних документів на рахунок отримувача.

Спосіб надання кредиту передбачений п. 1.2.5. договору за яким банк надає позичальнику кредит не шляхом оплати банком платіжних документів а шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

При цьому, п.п. 1.2.2 та 1.2.3 договору чітко і однозначно визначають що кредит надається саме у вигляді траншу.

Отже, з порівняння змісту п.п. 2-4 п.1.1. розділу 1 правил та тексту договору вбачається, що банк не мав права перераховувати грошові кошти за договором до отримання від позичальника заяви письмової заяви (за формою згідно вимог банку), в якій зазначено суму траншу та бажану дату його отримання.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач письмову заяву ОСОБА_1 з зазначенням суми траншу і бажаної дати його отримання до суду не надав.

Отже, позивач не підтвердив наявність у нього права на перерахування ОСОБА_1 грошових коштів за договором №0 від 17.02.2017 року.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За практикою Верховного Суду доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. (Постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц).

У якості доказів зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 позивач надав до суду не виписку з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 , а довідку-розрахунок (т.1 а.с. 28-30, 32-33) та документ (т.1 а.с. 31) підписані Начальником відділу МтаІПС УСПС ДСБ АТ «Укрсиббанк» і скріплений печаткою Департаменту зі стягнення боргів.

Зазначені довідка-розрахунок та документ (т.1 а.с. 31) складені без дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» в довільній формі. Підпис контролера на документі (т.1 а.с. 31) відсутній. Текст цього документу частково обрізаний.

Зазначене свідчить про те, що довідка-розрахунок (т.1 а.с. 28-30, 32-33) та документ (т.1 а.с. 31) підписані Начальником відділу МтаІПС УСПС ДСБ АТ «Укрсиббанк» і скріплені печаткою Департаменту зі стягнення боргів є не первинними документами, а поясненнями співробітника банку,

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України в редакції від 02.11.2016 року до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, тобто до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики.

За практикою Верховного Суду поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики (Постанова ВС від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17).

За наведених умов суд вважає що довідка-розрахунок (т.1 а.с. 28-30, 32-33) та документ (т.1 а.с. 31) не є належними та допустимими доказами у справі і сприймає їх лише як письмові пояснення позивача.

З метою дотримання принципів цивільного судочинства суд шляхом відкладення розгляду справи, визнання явки представника позивача обов`язковою, надання сторонам для огляду документу (т.1 а.с. 31), вислуховування позиції сторін, повторного відкладення справи надав представнику позивача реальну можливість отримати і подати до суду первинні бухгалтерські документи або виписку з рахунку № НОМЕР_1 однак представник позивача таких документів не надав, просив розглянути справу і прийняти рішення за наявного обсягу документів.

З урахуванням того, що банк не надав оригіналу виписки з особового рахунку відповідача суд вважає що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у довідці-розрахунку.

Натомість, на підтвердження відсутності у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у довідці-розрахунку відповідач отримав від позивача та надав до суду копії виписки за картковим рахунком № НОМЕР_1 за період з 01.10.2016 року по 28.02.2017 року, які відповідно до постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 є належним і допустимим підтвердженням виконаних операцій (а.с. 173-176, а.с. 214-218). Відповідно до інформації зазначаної у виписках грошових коштів від позивача на рахунок № НОМЕР_1 в період з 01.10.2016 року по 28.02.2017 року не надходило.

Після огляду наявних в матеріалах справи представник позивача підтвердив що надані відповідачем виписки є виписками АТ «Укрсиббанк», сумнівів у їх достовірності не висловив, клопотань про витребування оригіналів виписок і про проведення судової почеркознавчої експертизи не заявив.

Отже, відповідач належними та допустимими доказами довів відсутність у відповідача заборгованості вказаної у довідці-розрахунку.

За наведених обставин слід вважати що відповідач ОСОБА_1 довів невиконання банком умов договору з перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 як це передбачено договором, а отже у відповідача ОСОБА_1 не виникло зворотніх грошових зобов`язань перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року.

Відповідно, положення ст. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» до даних правовідносин не застосовуються.

Наявні у матеріалах справи договори поруки підтверджують те що відповідач ОСОБА_2 є поручителем у даних правовідносинах і солідарно з ОСОБА_1 відповідає за виконання позичальником зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року.

Водночас з цим, у зв`язку з недоведеністю позивачем наявності у відповідача заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 17.02.2017 року вони також не підлягають задоволенню.

Стосовно інших аргументів сторін, суд звертає увагу що у пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення достатнім для його прийняття.

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,141,259,263,264,265,268,272,273 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 24.01.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

19.01.24