КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/7733/22-ц Головуючий у 1 інстанції: Матійчук Г.О.

Провадження №22-ц/824/712/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

13 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «ФК «Фініон» про захист прав споживачів.

Просила суд визнати недійсним договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон») в частині переведення боргу із АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» за договорами №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») та №SAMDN4908 від 14.03.2007 року, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ;

- стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») в розмірі 20 401, 89 EUR (двадцять тисяч чотириста одне євро вісімдесят дев?ять євроцентів), з яких 6 038, 00 EUR - сума вкладу за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка»), а 14 363, 89 EUR - проценти (відсотки) за №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») та

- стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором №SAMDN4908 банківського рахунка від 14.03.2007 року в розмірі 7 737, 56 EUR (сім тисяч сімсот тридцять сім євро п?ятдесят шість євроцентів).

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та АТ КБ «ПриватБанк» 21.08.2008 року укладено договір №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») на строк 12 місяців до 21.08.2009 року, а також додаткову угоду від 21.08.2008 року.

На виконання умов договору №SAMDN6394 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 5 договору №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») від 21.08.2008 року у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим іще на один строк, який вказано в п. 1 договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта.

Вказує, що таким чином договір №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») автоматично продовжувався кожен рік, даний договір є діючим.

Відповідно до пункту 1 договору №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») відсотки (проценти) на суму вкладу встановлені у розмірі 10, 5 % річних.

Також між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» 14.03.2007 року укладено договір №SAMDN4908 банківського рахунка, вказаний договір є безстроковим.

На виконання умов договору №SAMDN4908 від 14.03.2007 року було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 .

Вказує, що позивач неодноразово зверталась до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про повернення вкладу, однак вказані кошти не були повернуті. 15.01.2021 року позивач звернулась до Національного Банку України із листом-заявою про прохання посприяти у поверненні коштів, переданих АТ КБ «ПриватБанк». У листі Національного Банку України №14-0004/18602 від 04.03.2021 року позивачу повідомлено, що АТ КБ «ПриватБанк» 17.11.2014 року змінив боржника за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») із АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон». Оскільки позивач не надавала згоди на таку зміну кредитора, вважає даний договір укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» в частині переведення боргу із АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» за договорами №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») та №SAMDN4908 від 14.03.2007 року недійсним, а грошові кошти, що знаходились на рахунках, відкритих на виконання договорів, підлягають стягненню із АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача, з врахуванням процентів за банківським вкладом, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» в частині переведення боргу із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» за договорами №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») та №SAMDN4908 від 14.03.2007 року, укладеними між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приват Банк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») в розмірі 20 401, 89 EUR, з яких 6 038, 00 EUR - сума вкладу за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка»), а 14 363, 89 EUR - проценти (відсотки) за №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка»).

Стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму коштів за договором №SAMDN4908 банківського рахунка від 14.03.2007 року в розмірі 7 737, 56 EUR.

Стягнуто із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 8 996, 18 грн.

Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» на користь держави судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року у справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 21 серпня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що в рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання або зазначення про те, що позивачем надавалися, а судом оглядалися оригінали договору банківського вкладу та платіжне доручення № від 21.08.2008.

Вважає заочне рішення неправомірним з огляду на відсутність встановленого факту належності, достовірності та допустимості доказів, які позивач надав до суду разом з позовною заявою. Відповідач був позбавлений можливості оглянути оригінали документів та підтвердити чи спростувати їх достовірність.

Верховний суд в постанові від 08 квітня 2022 року у справі №761/310/17 навів правовий висновок щодо того, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правовому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

Вказало, що розміщення Банком повідомлення від 15.02.2015 на офіційному сайті ПриватБанк у відповідному розмірі Умов та Правил з встановленням строку для Кредиторів (клієнтів Кримської філії «ПриватБанк») до 15.02.2015 для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно юридичною дією Банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання Банком у такий спосіб згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17.11.2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним.

Згода кредитора не має право встановлювального значення при укладанні договору між первісним та новим боржниками, оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін, визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі. Таким чином, згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому.

Банк вказує, що до того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки ЦК України прямо не передбачено право кредитора надавати згоду на переведення боргу виключно перед укладанням та виконанням правочину.

Відтак, на думку апелянта, згода кредитора, у тому числі яка надана/отримана шляхом вираження її через конклюдентні дії такого кредитора, до яких відноситься також і "мовчазна" згода, надана після укладання та виконання сторонами договору про переведення боргу - свідчить про досягнення ефекту переведення боргу і перебування кредитора у зобов`язальному правовідношенні з новим боржником.

Таким чином, розміщення банком повідомлення від 15 лютого 2015 року на офіційному сайті Приватбанку у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк) до 15 лютого 2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" було цілком правомірно- юридичною дією банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання банком у такий спосіб згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17 листопада 2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним.

Зокрема, постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким було задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року до договору. Таким чином, це додатково підтверджує факт дійсності та чинності договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року та обов`язковість його виконання сторонами.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково не враховано, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки борг переведено на нового боржника, а тому суд мав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Вказує, що належним боржником у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за депозитними договорами, що є предметом позову у даній справі. Вказуючи, що 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу. У зв`язку з укладенням вказаного договору, на офіційному сайті ПриватБанк було розміщено повідомлення від 30 січня 2015 року у якому встановлено строк для клієнтів до 15 лютого 2015 року для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу. Банком було отримано «мовчазну» згоду від кредиторів, чим підтверджено їх відношення до такого правочину, та відповідно, досягненням ефекту переведення боргу. З огляду на відсутність на цей час судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу в частині прав та обов`язків позивача, всі правові наслідки, які були породжені з моменту укладення договору, зберігається до моменту визнання недійсним правочину.

24 жовтня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , у якому просив апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та АТ КБ «ПриватБанк» 21.08.2008 року було укладено договір №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») на строк 12 місяців до 21.08.2009 року, а також додаткову угоду від 21.08.2008 року (а.с. 17-19).

Відповідно до пункту 5 договору №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») від 21.08.2008 року у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим іще на один строк, який вказано в п. 1 договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта.

Відповідно до пункту 1 договору №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») відсотки (проценти) на суму вкладу встановлені у розмірі 10, 5 % річних.

На виконання умов договору №SAMDN6394 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

21.08.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_1 вклад у розмірі EUR 3 000,00 (три тисячі євро), платіжне доручення № від 21.08.2008 року (а.с. 21).

Факт внесення грошових коштів за депозитним договором №SAMDN6394 ОСОБА_1 підтверджує квитанціями, а також клієнтською випискою по договору №SAMDN6394, виданою Головним Керченським відділенням ПриватБанку, станом на 21.08.2011 року (а.с. 55).

Між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено 14.03.2007 року договір №SAMDN4908 банківського рахунка, вказаний договір є безстроковим (а.с. 30-32).

На виконання умов договору №SAMDN4908 від 14.03.2007 року було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 .

16.08.2007 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №3650TI01495-22 від 16.08.2007 року.

23.01.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 300,00, платіжне доручення №4179TI03353-74 від 23.01.2008 року.

23.06.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 2 000,00, платіжне доручення №5606TI01848-05 від 23.06.2008 року.

09.07.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 2 487,56, платіжне доручення № від 09.07.2008 року.

29.09.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 250,00, платіжне доручення №4729TI03076-23 від 29.09.2008 року.

02.12.2008 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №5606TI02054-27 від 02.12.2008 року.

07.04.2009 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №4179TI03866-59 від 07.04.2009 року.

17.06.2009 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №3919TI04503-59 від 17.06.2009 року.

31.03.2010 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №4729TI03993-69 від 31.03.2010 року.

27.04.2010 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 200,00, платіжне доручення №2732TI01563-40 від 27.04.2010 року.

06.05.2010 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 1 300,00, платіжне доручення №2732TI01575-77 від 06.05.2010 року.

14.11.2012 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 100,00, платіжне доручення №3991TI45530-88 від 14.11.2012 року.

22.01.2014 року ОСОБА_1 внесла на рахунок № НОМЕР_2 кошти у розмірі EUR 100,00, платіжне доручення №3991TI00917-22 від 22.01.2014 року (а.с. 56-79).

Позивач неодноразово зверталася до банку із заявами про розблокування рахунків, вирішення питання по договору банківського вкладу, однак такі заяви банком залишалися без реагування. Так, листом №20.1.0.0.0/7-200810/2596 від 03.09.2020 АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у розгляді звернення ОСОБА_1 (а.с. 41-44).

15.01.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Національного Банку України із листом-заявою про прохання сприяти у повернення коштів, переданих до АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 37).

Відповідно до листа Національного Банку України №14-0004/18602 від 04.03.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» 17.11.2014 року змінив боржника за договором №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») із АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за договором від 17.11.2014 року (а.с. 38-40).

Листом за вих. №2109 від 03.09.2021 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою клієнта про розірвання договору та вимогою клієнта про повернення вкладу №SAMDN6394 та відсотків (процентів), підпис ОСОБА_1 на якому посвідчено другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія Ю.О. Гладуш, який отримано банком 15.11.2021 року (а.с. 45-50).

Листом-розпорядженням за вих. №11/29 від 29.11.2021 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою клієнта про розірвання договору №SAMDN4908 від 14.03.2007 та вимогою клієнта про повернення коштів із рахунка, підпис ОСОБА_1 на якому посвідчено другим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія Ю.О. Гладуш, який отримано банком 26.01.2022 року (а.с. 51-54).

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надавала згоду на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».

Також, з огляду на те, що договір №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позову про визнання договору від 17.11.2014 року недійсним, суд першої інстанції вказав, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди позивача, є недійсним, адже банк не мав законних підстав для передання своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 іншій особі без укладення додаткового договору (новації) з кредитором (позивачем).

Щодо вимоги позивача про стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладу за договором №SAMDN6394, з врахуванням процентів, суд першої інстанції ухвалив вказав, що твердження позивача стосовного того, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов`язків з повернення позивачу вказаних коштів, грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN6394, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та не були спростовані відповідачем. Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу.

У матеріалах справи міститься підтвердження про отримання АТ КБ «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_2 щодо повернення банківських вкладів - 29.11.2021 року, а отже суд першої інстанції прийшов до висновку, що у відповідача виник обов`язок повернення позивачу вказаних коштів, з врахуванням нарахованих процентів за розрахунком, наданим позивачем, відповідно до якого сума нарахованих процентів за Договором №SAMDN6394 становить 14 363, 89 EUR, а сума вкладу - 6 038, 00 EUR.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимоги позивача в частині стягнення коштів за договором банківського рахунку №SAMDN4908 від 14.10.2007 року, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи міститься підтвердження про отримання АТ КБ «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_2 щодо повернення коштів з вказаного банківського рахунку - 26.01.2022 року, а отже у відповідача виник обов`язок повернення позивачу вказаних коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Відповідно до статті 1060 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договорів банківського вкладу) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Наведене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом. Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом (див. постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/1623/20-ц, провадження № 61-5846св22).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності підтверджують факт укладення між сторонами вищезазначених договорів банківського вкладу та внесення клієнтом коштів на депозитні рахунки банку, проте в порушення своїх зобов`язань відповідач не повернув вкладнику грошові кошти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» в частині переведення боргу із АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» за договорами №SAMDN6394 (вклад «Скарбничка») та №SAMDN4908 від 14.03.2007 року, укладеними між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 , та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми вкладів, а також нарахованих на них процентів у розмірі ставки, встановленої на час дії договорів банківського вкладу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо підтвердження факту укладання договорів банківського вкладу

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174; у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

У пункті 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).

Інструкція № 174 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом (пункт 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 і від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14). Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (див. також висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516).

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала висновок Верховного Суду України, висловлений у постановах від 09 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17, від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 та від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14: суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення.

Суд першої інстанцій встановив, що факт укладення позивачем договорів банківського вкладу (депозитних договорів) підтверджено витягом з електронного додатка до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року (а.с. 127-132), який 02 травня 2023 року було засвідчено печаткою АТ «КБ «Приватбанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В.; витягом з електронного додатка до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року (а.с. 133), що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) по банківському договору позивача, який є предметом розгляду.

Він засвідчений уповноваженою особою - головним бухгалтером АТ «КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В. та в ньому міститься така інформація: у колонці витягу № 1 зазначено ПІБ позивача; у колонці витягу № 2 зазначено повний номер депозитного/поточного рахунку; у колонці витягу № 4 зазначено валюту договору позивача; у колонці витягу № 5 зазначено розмір зобов`язання банку перед позивачем по банківському договору станом на 17 листопада 2014 року; у колонці витягу № 6 зазначено розмір зобов`язань АТ «КБ «Приватбанк» перед позивачем за договором банківського вкладу станом на 17 листопада 2014 року в національній валюті; у колонці витягу № 7 зазначено повний номер договору банківського вкладу позивача; у колонці витягу № 10 зазначено курс НБУ станом на 17 листопада 2014 року за 1 Євро - у 19,06 грн, за яким визначався еквівалент належних позивачу грошових коштів за її договором в національній валюті.

Крім того, позивач надала суду копії її банківського договору та копії квитанцій про внесення нею коштів за цим договором.

Колегія суддів вважає доведеним факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та внесення грошових коштів у заявлених розмірах на підставі наданих копій відповідних документів, посвідчених представником позивача. Надання стороною до суду копій документів, посвідчених особисто чи представником, відповідає положенням частини восьмої статті 43 ЦПК України. Банк не спростував ані факту укладення депозитного договору з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладників.

Щодо договору про переведення боргу та належного відповідача у справі.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивача.

Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний текст виготовлено 14 лютого 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник