Провадження № 2/369/2357/24
РІШЕННЯ

Іменем України

10.01.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, в тому числі, входить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 був чоловіком позивачки, а тому вона є спадкоємцем першої черги до майна померлого. Інших спадкоємців першої черги, які виявили бажання прийняти спадщину немає. Після смерті ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном, оскільки проживала разом з померлим на день його смерті. Також, у встановлений законом строк позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На підставі заяви ОСОБА_1 була заведена спадкова справа №22/2019. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивачці було відмовлено, у зв`язку з тим, що нею не було надано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на спадковий будинок. Так, спадковий будинок було введено в експлуатацію, однак, за життя ОСОБА_2 не зареєстрував право власності на спадковий будинок, у зв`язку з чим, позивачка не може отримати свідоцтво про право на спадщину на спадковий будинок, а тому вимушена звертатись до суду із даним позовом.

Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, що складається з житлового будинку, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: господарчий блок літ. «Б», погреб літ. «Б1», навіс літ. «В», літній душ літ. «Г», сарай літ. «Д», погреб літ «Е», свердловина №1, вигрібна яма №2, огорожа №3-4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 10.01.2024 року.

27.12.2023 року до суду від приватного нотаріуса Гончар Тетяни Миколаївни надійшли матеріали спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_2 .

У судове засідання 10.01.2024 року позивачка не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З матеріалів справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Киїської області 25.10.2019, актовий запис №57.

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої, в тому числі, входить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 був чоловіком позивачки, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №22/2019 до майна померлого ОСОБА_2 , інших спадкоємців першої черги, які виявили бажання прийняти спадщину - немає, а тому позивачка є єдиним спадкоємцем першої черги до майна померлого.

Також судом встановлено що після смерті ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном, оскільки проживала разом з померлим на день його смерті, крім цього, вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі №5898661 від 04.12.2019.

Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

У відповідності до встановленої законом черговості у першу чергу спадкують діти спадкодавця, той з подружжя, хто пережив його, та батьки.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

На підставі заяви ОСОБА_1 була заведена спадкова справа №22/2019, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі №5898661 від 04.12.2019.

Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

З матеріалів спадкової справи, також, вбачається, що 17.08.2023 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. ОСОБА_1 було видано свідоцтва про на спадщину за законом на земельні ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:015:0010, площею 0,1554 га, та кадастровий номер :01:015:0143, площею 0,1 га.

Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивачці було відмовлено, у зв`язку з тим, що нею не було надано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на спадковий будинок, що підтверджуються постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. вих. №180/02-31 від 17.08.2023.

Статтєю 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, у Постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14 зазначається, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази для суду не мають заздалегідь встановленої сили. При цьому, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Належність житлового будинку померлому ОСОБА_2 підтверджується:

- технічним паспортом на житловий будинок;

- будинковою книгою з відміткою про введення будинку в експлуатацію,

- актом державного прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 16.10.1988,

- будівельним паспортом на земельну ділянку,

- рішенням виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради народних депутатів про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку від 25.06.1984,

- рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку від 19.11.1984 за №537/6,

- актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва.

Так, відповідно до записів будинкової книги та технічного паспорту власником спадкового будинку є ОСОБА_2 .

З технічного паспорту вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 збудований побудовано в 1988 році.

Будівництво здійснювалось на земельній ділянці площею 0,10 га, наданій ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Спадковий будинок було введено в експлуатацію, що підтверджується відміткою в домовій книзі та актом державного прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 16.10.1988.

Однак, за життя ОСОБА_2 не зареєстрував право власності на спадковий будинок, що підтверджується листом комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за №246 від 11.02.2020, у зв`язку з чим позивачці було відмовлено в оформленні свідоцтва про право власності на спадщину.

Відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спадкового житлового будинку (1955 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966. Відповідно до пункту 4 вказаної Інструкції реєстрації підлягали будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності, яка передбачала обов`язкову реєстрацію права власності на будинки лише в містах і селищах. Обов`язку реєстрації будинків в сільській місцевості встановлено не було.

При цьому, пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

І лише в 1985 року, із прийняттям Постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 за №105 «Про порядок державного обліку житлового фонду», почалася робота по проведенню обов`язкової реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду в сільських населених пунктах після прийняття будинків в експлуатацію державною приймальною комісією.

Таким чином, з аналізу вищезазначених нормативних документів вбачається, що на період під час якого здійснювалось будівництво та введення в експлуатацію спадкового житлового будинку, виникнення права власності на житлові будинки в сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права.

Разом з цим, пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 № 95, встановлено, що єдиним документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Отже, враховуючи вищевикладені норми, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , однак, з незалежних від нього обставин за життя не встиг або не зміг зареєструвати право власності на вказаний спадковий будинок.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи надані докази в сукупності, беручи до уваги, що відповідачем належних доказів на спростування позовних вимог суду не надано, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розміщений належали померлому ОСОБА_2 , його спадкоємцем за законом є позивачка, яка спадщину прийняла, втім в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивача підлягає захисту судом шляхом його визнання.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 206, 223, 247, 317, 319, 328, 392 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 18, 81, 89, 263 - 265 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, що складається з житлового будинку, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: господарчий блок літ. «Б», погреб літ. «Б1», навіс літ. «В», літній душ літ. «Г», сарай літ. «Д», погреб літ «Е», свердловина №1, вигрібна яма №2, огорожа №3-4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Інформація про відповідача: Вишнева міська рада, Бучанського району, Київської області, , місцезнаходження: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Святошинська, буд. 29.

Повне рішення складено: 22.01.2024 року.

Суддя А.В. Янченко