Справа № 466/6899/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/1512/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Федорової О.Ф. від 21 березня 2023 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2023 року позовні вимоги Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Львівської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 74 289,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Львівської міської ради 2 270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят грн 00 коп.) сплаченого судового збору.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позов відмовити.

Зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшовши висновку про безпідставне збереження відповідачем коштів позивача, які останній не отримав від відповідача в якості плати за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:006:0017, яка є власністю територіальної громади м.Львова, однак при цьому суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що позивачем в підтвердження належності вищевказаної земельної ділянки до комунальної власності територіальної громади м.Львова не було подано жодних доказів і в матеріалах даної справи відповідні докази щодо права власності позивача на земельну ділянку з кадастровим номером :06:006:0017 відсутні. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи не взяв до уваги тієї обставини, що в поданому позивачем витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27.04.2021р. № 1061, тобто за 2021 рік, вказаний один коефіцієнт індексації 1,8972, тобто коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який визначався за 2020 рік і застосовується при визначенні орендної плати за 2021 рік. Натомість жодних даних щодо коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, які визначалися за 2018,2019 рік і на які мала б індексуватись нормативна грошова оцінка землі при визначенні орендної плати за 2019 і 2020 роки немає. Таким чином, зважаючи на те, що основою для визначення розміру орендної плати є нормативна грошова оцінка, яка відповідно до положень п.289.1 ст.289 ПК України щорічно індексується на коефіцієнт індексації, який кожного року є різним, тому для правильного визначенння розміру орендної плати, що була неотримана позивачем і безпідставно збереженою відповідачем, необхідно було врахувати дані щодо коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки за кожен із років (2019, 2020, 2021), за які були стягнуті відповідні кошти з відповідача.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.7,13, 19, 140,142 Конституції України,12,26,33, 80, 83,93,120,125, 126, 206 ЗК України,10,14, 265 Податкового кодексу України, 377, 1212 Цивільного кодексу України, 5, 10, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 265, 268, 273, 354 ЦПК України задовольняючи позов виходив з того, що згідно з інформації з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.04.2021 №1041 виданого відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить:кадастровий номер :06:006:0017, загальною площею 0,0410га 1182427,70 грн,Позовні вимоги враховують період використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів з 28.05.2019 року по 31.06.2021 року.Відповідно до ухвали Львівської міської ради №1995 від 25.05.2017 «Про затвердження Порядку продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові». Пунктом 1 ухвали затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові.Пунктом 5 ухвали встановлено, що ця ухвала набирає чинності з 01.01.2018 року.Згідно з п.7.5.1 вказаного Порядку, річний розмір орендної плати встановлюється у розмірі 3 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки за винятком коли розмір орендної плати за землю визначений ухвалою міської ради про передачу земельної ділянки в оренду або протоколом аукціону (у разі набуття права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах) та для земельних ділянок використання яких вказано в пунктах 7.6-7.16 цього ПорядкуВідповідно до розрахунків сум збитків наданих управлінням земельних ресурсів розмір збитків, завданих власнику землі, за період з 28.05.2019р.-31.06.2021р. становить за користування земельною ділянкою кадастровий номер :06:006:0017, загальною площею 0,0410га 74 283,16 грн.Суд прийшов до висновку, що збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельними ділянками призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем. Ненадходження коштів зі сплати орендної плати перешкоджає неналежному функціонуванню органу місцевого самоврядування, що порушує інтереси місцевого самоврядування. Місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету. Недоотримання коштів у розмірі орендної плати суттєво ослаблює дохідну частину місцевого бюджету та може призвести до неможливості покриття щомісячних (постійних) видатків місцевого бюджету і як наслідок до необхідності державного забезпечення збалансування місцевого бюджету. Внаслідок не отримання коштів місцевим бюджетом за використання земельної ділянки у розмірі орендної плати порушені інтереси територіальної громади м. Львова. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, та сумніву у суду не викликають. Таким чином, доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону відповідають.

29.07.2021 року Львівської міська рада звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, у якому просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 74 289,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на приміщення кафе, заг. Площею 210 кв.м по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації 25.05.2019р. підставою набуття права власності стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 3317 від 28.05.2019р. Представниками відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові Кубаєм Т.Є. та Гируном С.М. за участю головного спеціаліста відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Фаріона В.Б. в присутності заступника директора ТзОВ «Світлиця-3» - Низа А.М,, гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , Згідно акту обстеження земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,0410га (кадастровий номер :06:006:0017) фактично використовується для обслуговування приміщення кафе, яке на праві власності належить ОСОБА_2 за відсутності відповідних рішень Львівської міської ради про надання її в оренду та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові надсилала вимога № 77/2, згідно якої ОСОБА_2 вжити заходів щодо належного оформлення права користування земельною ділянкою, кадастровий номер :06:006:0017. Станом на 01.07.2021 року договори оренди чи договори про відшкодування недоотриманих коштів за користування земельною ділянкою ОСОБА_2 не укладено. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 2019р. фактично використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0410га (кадастровий номер :06:006:0017).

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.07.2021 року №267841449, нежитлове приміщення, загальною площею 210,1 кв.м., на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.11-13).

Вказане нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :06:006:0017, загальною площею 0,0410 га , за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді м.Львова, що підтверджується відповіддю №448758 від 14.02.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , від 12.08.2020 року №77, ухвал міської ради щодо продовження терміну оренди вказаної земельної ділянки не приймалось, документи, які посвідчують право користування такою, відсутні, однак, земельна ділянка фактично використовується для обслуговування будівлі кафе за рахунок земель житлової та громадської забудови, яке на праві власності належить ОСОБА_2 (а.с.17-24).

Згідно з інформації з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.04.2021 року №1041 виданого відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить: кадастровий номер :06:006:0017, загальною площею 0,0410 га 1182427,70 грн.

Саме на підставі цього витягу позивачем проведено розрахунок розміру безпідставно збережених коштів.

Відповідно до розрахунку суми збитків недоотриманих коштів міським бюджетом з плати за землю внаслідок використання земельної ділянки без документів, які підтверджують право користування, розмір орендної плати за період з 28.05.2019 по 31.12.2019р. складає 21 073,91 грн, за період з 01.01.2020р. по 31.12.2020 р. складає 35472,83 грн, за період з 01.01.2021р. по 31.06.2021р. складає 17736,42 грн, а всього 74283,16 грн (а.с.15).

Відповідно до ст.80 ЗК України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Приписами частин 1, 2 статті 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до статей 122, 123, 124 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Отже, за змістом вказаних приписів, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, урегульовано главою 83 ЦК України.

Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом приписів глави 83 ЦК України, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20.

Відповідно до статті 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про плату за землю» встановлено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди.

Плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

З вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Єдиною можливою формою здійснення ним як землекористувачем плати за землю є орендна плата.

Частиною 6 статті 120 ЗК України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Згідно з ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з 28.05.2019 року є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а загальною площею 210, кв.м., що знаходяться на спірній земельній ділянці.

При цьому, в матеріалах справи відсутній укладений в період набуття права власності на об`єкт договір оренди спірної земельної ділянки і відсутні докази проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а отже, судом безспірно встановлено, що відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Встановлено, що у період з 28.05.2019 року по 31.06.2021 року ОСОБА_2 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законом порядку.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу (ПК) України.

Приписи пунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України «Про оренду земель», для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.

Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель», нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж на 5 7 років.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер, проводиться вперше відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213 (зі змінами). Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї.

Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель», дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Чинне законодавство України, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі №922/2843/19 і Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п.7.28 постанови від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20 вказала, що земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.

У п.7.29 та п.7.30 вказаної постанови зазначено, що вбачаються помилковими висновки судів, які застосовують приписи статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» у спосіб тлумачення витягу про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки як єдиного належного доказу на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору.

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 29 травня 2020 року у справі № 922/2843/19, а саме: «при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно …, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель» (абзац другий пункту 37 постанови).

У матеріалах справи знаходиться витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 27.04.2021 року. Доказів на її спростування відповідач суду не надав.

Відсутність нормативно-грошової оцінки за 2019 та 2020 роки не могло бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідачем не надано доказів того, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки зазнавала змін у зазначені роки.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради №1995 від 25.05.2017 року «Про затвердження Порядку продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові» (п.1), затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові.

Пунктом 5 ухвали встановлено, що ця ухвала набирає чинності з 01.01.2018 року.

Згідно з п.7.5.1 вказаного Порядку, річний розмір орендної плати встановлюється у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, за винятком, коли розмір орендної плати за землю визначений ухвалою міської ради про передачу земельної ділянки в оренду або протоколом аукціону (у разі набуття права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах) та для земельних ділянок, використання яких вказано в пунктах 7.6 7.16 цього Порядку.

За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню плата за користування спірною земельною ділянкою, площею 410 м.кв. за період з 28.05.2019 року по 31.06.2021 року, виходячи з розрахунку її нормативної грошової оцінки у сумі 1182427,70 грн та 3 % мінімального розміру орендної плати, сума до стягнення складає 74 283,16 грн. Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди землі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, площею 0,0410га., кадастровий номер: :06:006:0017, у розмірі 74 283,16 грн.

З урахуванням наведених вище мотивів, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що заявлена до стягнення сума є необґрунтованою і що її нарахування відбулося з порушенням норм законодавства. Відповідачем не було надано свого розрахунку з урахуванням коефіцієнта індексації, який би спростовував розрахунок позивача.

Окрім цього, з відповіді №448758 від 14.02.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді, чим додатково спростовано доводи скарги про те, що спірна земельна ділянка не належить територіальній громаді м. Львова.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра