ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/324/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/6659/22 Категорія: 304000000 Демчика Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Новицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року (повний текст складено 03.11.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначив, що 14.08.2013 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 було переданого грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США. Договір позики є трьохстороннім та укладеним у письмовій формі. Про факт отримання вищевказаної грошової суми, свідчать розписки від 14.08.2013 року, які надані ОСОБА_2 в день підписання договору та передання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказаної грошової суми.

Згідно з п. 4.4. договору позики, засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 стала передача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у власність у рівних частках (по 1/4 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м., частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1 кв.м., загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0 кв.м. що розташовані в АДРЕСА_1 .

08.01.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.08.2014 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Однак, суд надав оцінку спірним правовідносинам та встановив факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 8 000,00 доларів США.

13.02.2020 року, у зв`язку із розірванням шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та необхідності в подальшому здійснювати ним свою адвокатську діяльність, ОСОБА_4 запропонувала йому укласти договір оренди нежитлових приміщень терміном дії на 3 роки з подальшою пролонгацією. Вказаний договір оренди є правовою підставою для ОСОБА_1 щодо володіння та користуванням вказаними нежитловими приміщеннями.

Під час розгляду цивільної справи №711/3212/21 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, позивач дізнався що 23.09.2014 року між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з другого боку укладено договір дарування нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. (реєстровий номер 3974).

За цим договором ОСОБА_5 , в особі ОСОБА_2 подарувала та передала Обдаровуваним, в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м. в рівних частках кожному.

ОСОБА_2 , підписуючи зазначений договір дарування нежитлових приміщень зазначила та запевнила, що є власницею нежитлових приміщень, не має обмежень щодо свого права розпорядження нежитловими приміщеннями, ні приміщення, ні будь - яка інша його частина на момент укладення договору нікому іншому не продана, ні подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі та під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (право наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо нежитлових приміщень відсутні, питання права власності на нежитлові приміщення не є предметом судового розгляду, будь - які спори зазначених нежитлових приміщень відсутні, нежитлові приміщення не внесені до статутного капіталу юридичних осіб, у нежитлових приміщеннях не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи.

Пунктом 8 договору дарування нежитлових приміщень сторони оцінили дарунок у 62370,00 грн., що по курсу НБУ на момент укладення договору складало 8000,00 дарів США. Виходячи із реальних існуючих правовідносин, стороною договору дарування повинен був бути ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 .

Вважає, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на приховування справжньої природи правочину.

ОСОБА_2 , яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь ОСОБА_4 , після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики ОСОБА_1 , діє недобросовісно та зловживає правами стосовно нього, оскільки укладається договір який порушує майнові інтереси ОСОБА_1 і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 року, укладений між ОСОБА_2 , як ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, запис про право власності № 7084888 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за ОСОБА_3 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15973722 від 23.09.2014 року;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, запис про право власності № 7084912 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за ОСОБА_4 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15973722 від 23.09.2014 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що договір позики від 14.08.2013 року в частині застави, в силу вимог ст. 220 ЦК України є нікчемним, оскільки статтею 585 ЦК України передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Вказаний договір позики не був посвідчений нотаріально, як не було також інформації про будь-які заборони щодо цього приміщення внесено до державних реєстрів. А тому, посилання у позові про те, що ОСОБА_2 при укладенні договору приховала якість обмеження чи обтяження стосовного майна, яке було предметом дарування - не відповідають дійсності.

Також позивачем не надано доказів про те, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 не виконала перед ним грошового зобов`язання з повернення 4000,00 доларів США, отриманих за договором позики. Також позивачем не надано рішення суду про примусове стягнення з ОСОБА_2 коштів на його користь, незважаючи на ту обставину, що з часу настання строку виконання зобов`язання ОСОБА_2 зобов`язання - 14.10.2013 року минуло більше 9 років, а отже трирічний строк для звернення з вимогою про повернення цих коштів минув.

Також суд звернув увагу на те, що у пункті 12 договору дарування дарувальник також підтвердила, що на момент укладення договору дарування не існує несплаченої у строк заборгованості перед третіми особами за платежами, пов`язаними з володінням, користуванням та розпорядженням нежитловими приміщеннями та жодних несплачених вимог, що також підтвердив своїм підписом у договорі ОСОБА_3 .

Як вбачається з пункту 7 договору дарування, дарувальник засвідчив, що укладення цього договору не пов`язане з із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. А в пункті 13 договору дарування сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними або обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Будь-які попередні домовленості, що мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення.

До того ж, звертаючись до суду позивач також не зазначив і не навів доказів, яке ж право йому належить і в чому полягає порушення його права у зв`язку з укладенням між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору дарування нерухомого майна, адже стороною цього правочину він не був.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам, тому просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір направлений на:

- уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, оскільки ОСОБА_2 , підписуючи договір позики від 14.08.2014 року, взяла на себе зобов`язання у разі неповернення суми позики відчужити приміщення на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , але не в будь-якому випадку на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- приховування справжньої правової природи правочину (договору дарування, який за своєю правовою природою не є відплатним договором, проте за здійснення дарування майна за даним договором ОСОБА_2 отримала грошову суму в розмірі 8000,00 дол. США від позивача та ОСОБА_3 , що підтверджується судовим рішенням по справі №711/428/14 від 03.08.2014 року).

Вказує, що право позивача порушене, оскільки саме він мав бути стороною договору дарування від 23.09.2014 року в силу невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за договором позики.

Судом не взято до уваги підтвердження оплатності укладеного між відповідачами по справі договору дарування нежитлового приміщення.

Удаваність вказаного правочину (договору дарування) полягає в тому, що за вказаним договором дарування ОСОБА_2 отримала грошові кошти (що фактично є договором купівлі-продажу), а також ОСОБА_2 відчужила дане нежитлове приміщення на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (з якою ніяких не мала правовідносин).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 адвокат Міщенко С.В. вказав, що рішення суду першої інстанції є правомірним, вимоги апеляційної скарги безпідставними, а скаргу такою, що підлягає відхиленню.

Зазначає, що посилання позивача про недобросовісність дій відповідачів при укладенні спірного договору дарування та його укладення ОСОБА_2 з метою уникнення звернення стягнення з його боку суперечить дійсним обставинам справи.

Остання, не маючи будь-яких заборон на вчинення правочинів щодо свого майна, на власний розсуд розпорядилася своїм правом власності щодо нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 19 кв.м. та з власної волі передала його в дар відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Ці особи не є пов`язаними з нею спільним побутом, сімейними чи діловими зв`язками особами, що вказує на голослівність твердження позивача про укладення договору дарування з метою уникнення стягнення на її майно зі сторони позивача.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції, і цих висновків не спростував ОСОБА_1 . Позивачем також не було надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу та доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 чи ОСОБА_3 за указане нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 грошових коштів.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2014 року (справа №711/428/14-ц) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що за договором позики від 14.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку, позикодавці надають позичальнику грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США в рівних частинах по 4000,00 доларів США кожен. Сума позики надається позичальнику строком на 2 місяці, починаючи з моменту підписання даного договору та з одночасним наданням позичальникам розписок позикодавцем. Остаточною датою повернення позики є 14.10.2013 року (п.п. 1.1-3.3 договору).

У п. 4.4 договору зазначено, що засобом забезпечення виконання зобов`язань позичальником є передача позикодавцям у власність у рівних частках (по 1/2 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщення загального користування ІІ поверху за №№ 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23, площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ поверху складає 19,0кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2005 року, зареєстрованого в КП ЧООБТІ 18.12.2012 року

Крім того, п.4.5 договору вказує, що одночасно з отриманням позики позичальник передає позикодавцям оригінали правовстановлюючих документів, в т.ч. технічний паспорт, на об`єкт нежитлової нерухомості, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкта нерухомості. Після повернення позичальником всієї суми позики позикодавцям в термін, згідно п.3.3 договору, останні зобов`язані одразу повернути позичальнику отримані ними правовстановлюючі документи та ключі відповідно до п.4.5 договору (п.4.6.1 договору). Статтею 5 договору передбачено відповідальність сторін за договором позики.

Відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 23 вересня 2014 року ОСОБА_2 (дарувальник) подарувала та передала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (обдаровуваним), а обдаровувані прийняли в дар від дарувальника безоплатно нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: приміщення ІІ-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частина приміщень загального користування ІІ0го поверху №2-4, №2-19, №2-22, №2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м., в рівних частках.

Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що під забороною відчуження (арештом) вищевказані нежитлові приміщення не перебувають, іпотека на вказані нежитлові приміщення відсутня, що підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23.09.2014 року №№27137456, 27137638, а також витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.09.2014 року №70620385. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 23.09.2014 року за №45201017 податкова застава на вищевказані нежитлові приміщення відсутня.

У пункті 12 договору дарування дарувальник також підтвердила, що на момент укладення договору дарування не існує несплаченої у строк заборгованості перед третіми особами за платежами, пов`язаними з володінням, користуванням та розпорядженням нежитловими приміщеннями та жодних несплачених вимог, що також підтвердив своїм підписом у договорі ОСОБА_3 .

В пункті 13 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладено ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За змістом договорів від 23 вересня 2014 року дарування нежитлових приміщень сторони, зокрема, підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Доказів на підтвердження оплатності договору дарування позивачем надано не було.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Посилання ОСОБА_1 в позовній заяві та у поданій апеляційній скарзі на ту обставину, що ОСОБА_2 , укладаючи спірний договір дарування діяла задля приховування її майна від стягнення в рахунок боргу 8000,00 доларів США за договором позики від 14.08.2013 року, правомірно відхилено судом першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

Відповідно до частини 1 статті 585 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Отже, відповідно до положень закону, що діяв на час укладення договору, а саме станом на 14 серпня 2013 року, договір повинен бути нотаріально посвідченим на підставі правовстановлюючих документів.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що договір позики від 14.08.2013 року в частині передбаченої ним застави, в силу вимог ст. 220 ЦК України є нікчемним, є обґрунтованими.

Тому на момент укладення договору дарування обмежень щодо відчуження даного майна із зазначених позивачем підстав не існувало.

Доказів наявності між ОСОБА_2 та позивачем не виконаних боргових зобов`язань до суду також не надано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, та що такий договір не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідченого договору дарування), позивач не обґрунтував удаваності договору дарування нежитлових приміщень.

Крім того, судом правильно враховано, що позивач не довів чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування.

Установивши, що позивач не довів, що сторони оспорюваного договору спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді цими правочинами, суд першої інстанції правильно застосував статтю 235 ЦК України та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2024 року.

Судді: