Справа №442/9236/23
Провадження №2/442/272/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи : Служби у справа дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного утримання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи : Служби у справа дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного утримання неповнолітньої дитини.

В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що 03 листопада 2012 року він уклав шлюб з відповідачкою, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №504. В шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачкою не склалося внаслідок взаємного непорозуміння. Перші роки подружнього життя пройшли в мирі та злагоді. У них були хороші сімейні відносини та розуміння. Однак, згодом стосунки між ними почали поступово псуватись. Причиною їхніх складних та напружених відносин стало те, що вони не могли знайти спільної мови та дійти взаєморозуміння при вирішенні сімейних проблем, що виникають як у побуті, так і в інших сферах життя. Кожен із них має свій погляд на життя, в тому числі і на те, якими мають бути сімейні відносини та методи виховання їхнього сина. На жаль, їхні погляди та інтереси є протилежними, вони не розуміють одне одного. В результаті цього виникали конфлікти, під час яких вони не змогли знайти компромісних рішень, що в свою чергу породжувало взаємні образи та відчуження. На цьому підґрунті між ними склались складні, неприязні стосунки, які призвели до припинення між ними подружніх відносин, вони стали чужими людьми. З 2021 року вони не проживають як подружжя і не ведуть спільного господарства, проживають за різними адресами. У кожного своє особисте життя. Так, відповідачка проживає за місцем своєї реєстрації разом зі своєю мамою та займається розведенням собак, які її цікавлять значно більше ніж власна дитина. Син ОСОБА_4 , якому на сьогоднішній день виповнилось десять років, проживає з ним, за його адресою реєстрації. Він одноособово займається його утриманням, здоров`ям, розвитком та вихованням. Зокрема, однією із причин його з відповідачкою конфліктів стали розбіжності в поглядах на виховання сина. ОСОБА_4 , який став мимовільним учасником їхнього конфлікту, залишився проживати з батьком. Вважає, що їхня сім`я існує формально, та при відсутності взаємної поваги, взаємної любові та взаєморозуміння, ніякого примирення між ними бути не може. Просить розірвати шлюб зОСОБА_5 .

Крім того, просить встановити факт спільного проживання сина ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 , за адресою його реєстрації, оскільки він самостійно його виховує, утримує, займається його розвитком та здоров`ям, позаяк, після розриву в 2021 році їхніх стосунків, відповідачка переїхала на постійне місце проживання за адресою своєї реєстрації. Деякий час після цього, дружина час від часу зустрічалась з сином, забирала його на вихідні, однак її особисті захоплення (розведення собак, поїздки на виставки в інші області країни, тощо) завжди стояли в пріоритеті над доглядом, вихованням та спілкуванням з сином. В результаті ОСОБА_4 теж почав віддалятись від своєї матері. Практично вже півтора року всі обов`язки по забезпеченню сина, догляду за ним, та його виховання лягли суто на плечі позивача, в той час як відповідачка не проявляє до свого неповнолітнього сина, який залишився проживати з батьком, щонайменшого піклування: не відвідує дитину, не цікавиться його життям та здоров`ям, не підтримує матеріально, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, хоча ніхто і ніщо, крім власного небажання, не перешкоджає їй в цьому.

В той же час, йому як батькові, який одноособово займається утриманням і вихованням неповнолітньої дитини, потрібні відповідні соціальні гарантії, завдяки яким у нього буде можливість здійснювати свій батьківський обов`язок належним чином. Цих обов`язків відповідачка не виконує, а також свідомо уклала у нотаріуса заяву про те, що тривалий час не займається вихованням свого сина, не утримує його, матеріально не допомагає, і в подальшому не планує виховувати та утримувати свого сина ОСОБА_6 , а оскільки відповідачка ОСОБА_7 самоусунулась від виховання сина та його утримання, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проживає окремо від дитини, відтак має місце факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з ним за адресою його реєстрації.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила заява, в якій він просить проводити розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подавала, в заяві від 27.12.2023р., посвідченої нотаріально дала згоду на проведення розгляду справи у суді без її участі, а тому суд розгляду справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі.

Крім того, відповідач відзив на позовну заяву не подавала, ухвалу про розгляд справи (загальне позовне провадження) було надіслано за адресою реєстрації останньої ( рекомендоване повідомлення міститься в матеріалах справи), відтак суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи, з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами.

Третя особа - представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явився, однак на адресу суд поступив лист, в якому просять проводити розгляд справи у відсутності їхнього представника.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши всі докази, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№11 від 21.12.2007року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Крім того, судом взято до уваги той факт, що як вбачається з Акту обстеження умов проживання в будинку по АДРЕСА_1 від 05.01.2024р., ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_6 , 2013 р.н., який забезпечений повноцінним харчуванням, необхідним сезонним одягом, навчальним приладдям, всім необхідним для належного проживання та виховання. Під час обстеження та під час спілкування із ОСОБА_8 з`ясовано, що від шлюбу з ОСОБА_2 є спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі слів останнього, син майже 2 роки не проживає разом із своєю матір`ю, яка проживає окремо від сім`ї за адресою : АДРЕСА_2 .

Факт самостійного виховання та утримання позивачем малолітнього сина стверджується й показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з яких вбачається, що ОСОБА_11 самостійно піклується про свого сина ОСОБА_4 , готує з ним уроки, водить до школи, баскетбольний гурток, при потребі до лікаря.

Згідно характеристики ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , виданої Дрогобицьким ліцеєм №2, батьківські збори відвідіє батко ОСОБА_11 , приймає активну позицію у вихованні сина, займається його розвитком, забезпечує всім необхідним, тощо. Учень до школи приходить завжди вчасно, батько забирає сина додому, відводить на гуртки.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27.12.2023р., посвідченої приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Скрипченко А.Д., ОСОБА_2 не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_6 , оскільки тривалий час не займається його вихованням, не утримує його фінансово і матеріально не допомагає.

Судом взято до уваги той факт та достовірно з`ясовано, що ОСОБА_2 усунулася від виконання Конституційного обов`язку, передбаченого ст.51 Конституції України щодо належного виховання своєї дитини : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позаяк сторони з 2021 року не проживають разом, не ведуть спільне господарство, внаслідок чого проживають за різними адресами.

У відповідності до ч.2 ст. 315 ЦПК України,у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 03.11.2012р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 03.11.2012р., актовий запис за №504.

У шлюбі у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Оскільки дитина син ОСОБА_6 виявив бажання проживати з позивачем ОСОБА_1 , де вони й зареєстровані, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто тільки з батьком, більше прив`язаний до нього та краще знаходить з ним спільну мову, зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, яка проживає та зареєстрована окремо від них, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання свого сина та його перебування на повному фінансовому утриманні батька.

Аналізуючи викладене, судом встановлено, що оскільки дитина сторін проживає з позивачем та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між вирішуватися судом.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

А оскільки позивач ОСОБА_1 взмозі утримувати сина, піклуватися про нього належним чином, забезпечити її житлом, харчуванням, освітою, тощо, а відтак заявлені вимоги в частині визначення місця проживання дитини за батьком також підягають задоволенню.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, а тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Враховуючи те, що встановлення факту породить для позивача юридичні наслідки, іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, суд вважає доведеним той факт, що позивач ОСОБА_12 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_6 , а тому позовну заяву слід задовольнити в повному обсягу.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 280, 284, 315, 317, 354 ЦПК України, ст.ст.110, 112, ч.1 160, ч.1 ст.161 СК України, суд,-

ВИ Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 03 листопада 2012 року та зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис за № 504.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2147,20 грн.,сплачений при поданні позову до суду.

Рішення суду, після набрання ним чинності, направити Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) для реєстрації факту розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу сторін, визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком за адресою : АДРЕСА_1 .

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .:

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі :

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа : Орган Опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, юридична адреса : м.Дрогобич, пл.Ринок,1.

Суддя