Провадження № 2/537/237/2024
Справа № 537/4970/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.02.2024 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневича В.І., за участю секретаря судового засідання Бакай М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кременчуці за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В обґрунтуванні позовних вимог вказав, що 12.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №12.01.2021-00000220. Згідно договору позичальнику надано кредит у розмірі 5000,00 грн, що підтверджується додатково електронним чеком про переказ коштів та довідкою субконто, з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ/Стандарт» (процентна ставка у розмірі 2% за один день користування кредитом протягом первинного періоду / 2,5 % за один день користування кредитом протягом у сього строку кредитування окрім первинного періоду.
30.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу №301121-1 відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
30.11.2021 року ТОВ «Новий Колектор» направило ОСОБА_1 повідомлення про відступлення права вимоги за договором факторингу №301121-1, а також вимогу про сплату заборгованості.
У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання позивач - ТОВ «Новий Колектор» свого представника не направив, згідно позовної заяви прохав провести розгляд справи без участі представника позивача.
Відповідач ОСОБА_1 в судове за сідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, правом на подання відзиву не скористався.
Враховуючи, що відповідач, який був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи не з`явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, відзиву до суду не подав та з урахуванням клопотання сторони позивача, суд вирішив на підставі ст. 247, 280 ЦПК України, провести розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, дійшов наступних висновків.
12.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №12.01.2021-00000220. Згідно договору позичальнику надано кредит у розмірі 5000,00 грн, з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою «Економ/Стандарт» (процентна ставка у розмірі 2% за один день користування кредитом протягом первинного періоду / 2,5 % за один день користування кредитом протягом у сього строку кредитування окрім первинного періоду.
Як вбачається з Договору №12.01.2021-00000220 від 12.01.2021 року, останній підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.
Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. В силу ст. 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є й невиконання або виконання, порушення умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та розмір процентів, встановлений договором.
Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання.
На підтвердження перерахування відповідачу ОСОБА_1 коштів у сумі 5000,00 грн за кредитним договором, позивачем подано до суду чек №350961789 про електронний перерахунок коштів на рахунок позичальника та картку субконто боржника (виписка) по Кредитному договору (без зазначення особи виконавця та підпису).
Дослідивши дані докази, судом встановлено, що останні не є достатніми та належними для того щоб дійти висновку про факт отримання відповідачем кредитних коштів у вказаній сумі у зв`язку з відсутністю інших доказів які б в сукупності могли підтвердити такий факт, зокрема відомостей про належність картки відповідачу, виписки з рахунку відповідача та ін…
Суд зазначає, що картка субконто, не підтверджує ні факт отримання кредиту, ні умови кредитування, ні суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення кредитора, до того ж остання не містить відомостей про особу виконавця та її підпису.
За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20, від 01.06.2022 року у справі № 175/35/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03.07.2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.
Тобто, з урахування вище вказаного, суду не доведено належними доказами, що ОСОБА_1 отримав кошти у сумі 5000,00 грн за кредитним договором №12.01.2021-00000220 від 12.01.2021 року, на що посилається позивач.
Стосовно поданого позивачем договору факторингу та тверджень позивача про наявність у нього права вимоги до відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Згідно позовної заяви 30.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу №301121-1 відповідно до умов якого та відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу №301121-1 укладеного між TOB «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор», до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №12.01.2021-100000220 від 12.01.2021 року.
Суд зазначає, що подана копія Договору факторингу №301121-1 від 30.11.2021 року подана не у повному обсязі (відсутній аркуш з 3 розділом) та не містить підписів зазначених осіб та печаток, а копія витягу з Реєстру боржників №1 містить лише підпис та печатку позивача.
Згідно п. 2.1. Договору факторингу в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати (сплатити) Клієнту загальну ціну відступлення права вимоги в сумі, передбаченій п.3.1. цього Договору, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. З дати відступлення права вимоги, Клієнт перестає бути стороною за Кредитним Договором, а Фактор стає виключним та єдиним кредитором за Кредитним Договором та набуває всіх прав за ним.
За цим Договором Клієнт відступає Право вимоги до Боржника за Кредитним договором Факторові, внаслідок чого Клієнт передає, а Фактор одержує право вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором. Клієнт відповідає перед Фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги Боржником (п.2.3. Договору факторингу).
Згідно п. 2.4., 2.5.,2.6. Договору факторингу, сторони домовились, що Право вимоги за Кредитним договором вважається відступленим Клієнтом Факторові з моменту підписання Сторонами Реєстру прав вимог та скріплення його печатками Сторін. Після підписання Реєстру прав вимог, до Фактора переходять всі права та обов`язки Клієнта, як сторони, які виникли на підставі Кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення цього Договору. Після переходу до Фактора Права вимоги, Клієнт зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів передати Факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги.
Згідно п. 1.6. Договору факторингу, Фінансування - сума грошових коштів зазначена в п. 3.1. цього Договору, які сплачує фактор Клієнту в порядку та на умовах, передбачених цим договором, за відступлення Клієнтом права вимоги.
При цьому, як зазначалося вище, оскільки суду подано копію Договору факторингу не у повному обсязі, суд не може дослідити її у повному обсязі в тому числі і пункт 3.1. цього Договору, щодо ціни відступлення права вимоги.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Також, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за означеним договором факторингу (згідно п.2.1. Договору факторингу) у сумі, що передбачена в п.3.1 Договору факторингу (квитанцій чи ін..) тобто доказів, які б підтверджували належність виконання фактором своїх зобов`язань за договором.
Згідно з ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постанові Верховного суду України від 17 січня 2020 року, справа №916/2286/16, предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.
Доказів про виконання Фактором зобов`язань щодо передачі грошових коштів Клієнту на підтвердження обставин здійснення повної оплати за означеним договором факторингу №391121-1, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання фактором своїх зобов`язань за договором до суду не подано.
Тож, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів виконання фактором своїх зобов`язань за Договором факторингу, щодо здійснення фінансування (сплати фактором суми грошових коштів клієнту за відступлення клієнтом права вимоги), суду не доведено наявності переходу від TOB «Споживчий центр» до ТОВ «Новий Колектор» права вимоги до відповідача за означеним кредитним договором, а відтак і наявності у позивача права вимоги до відповідача за означеним кредитним договором.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Судовим розглядом встановлено, що позивачем не доведено суду, отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором (оферти) №12.01.2021-00000220.
Крім того суд зазначає, що відповідно до п.2.9 Договору факторингу, Клієнт підтверджує наявність у нього Права вимоги до Боржника, згідно із чинним законодавством України. Право вимоги підтверджується наступними документами та обставинами: Документацією; Фактом надання Клієнтом грошових коштів відповідно до умов Кредитного договору та фактом існування у Боржника заборгованості перед Клієнтом за Кредитним договором, що підтверджується розрахунками заборгованості та виписками щодо заборгованості за кредитом та відсотками за Кредитним договором.
Згідно п. 2.6 Договору факторингу, після переходу до Фактора Права вимоги, Клієнт зобов`язується протягом 5 (п`яти) календарних днів передати Факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги.
Тож, суд зауважує, що позивач ТОВ «Новий Колектор» укладаючи договір факторингу, не був позбавлений права вимагати первинні документами бухгалтерського обліку та всю іншу документацію (документи, що стосуються заборгованості боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржника по заборгованості та є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості) у первісного кредитора, та згідно вимог ст. 81, ст. 83 ЦПК України, повинен був подати всі ті докази які підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, до суду разом з позовною заявою.
Також, позивачем не доведено суду наявності правонаступництва, з огляду на неповноту наявної копії договору факторингу та відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження перерахування позивачем суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, що позбавляє суд правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до позивача.
А тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.
Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, згідно положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, тож судовий збір слід залишити на позивачеві.
Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81,141,142, 263-265, 280 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя В.І. Хіневич
Повний текст заочного рішення складено 12.02.2024 року.