ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1839/24 Справа № 199/2380/19 Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсною Додаткової угоди №1 до кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги Товариства мотивовані тим, що 24 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №50003291, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 263335,23 грн., що було еквівалентно 32 863 доларам США 50 центам, на купівлю автомобіля марки Volkswagen, модель Touareg NF, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року.

14 лютого 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалося надати ОСОБА_1 суму додаткового кредиту у розмірі 118 724,80 грн., що в еквівалентні становить 14 617 доларів США 68 центів, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року, для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування №РМ041а/16СКВ від 29 лютого 2012 року.

В якості забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року між сторонами був укладений договір застави №50003291 від 01 березня 2012 року, згідно з умовами якого ОСОБА_1 було надано у заставу автомобіль марки Volkswagen.

Позивачем, відповідно до п.1.4.3. Загальних умов, були виставлені відповідачу відповідні рахунки на оплату чергових (щомісячних) платежів за березень - вересень 2015 року, які, в порушення викладених норм чинного законодавства та положень укладеного Кредитного договору, залишилися несплаченими, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

Невиконання відповідачем своїх обов`язків з оплати чергових платежів із повернення кредиту за Кредитним договором у строки, погоджені сторонами в Графіку погашення кредиту, призвело до виникнення заборгованості по їх сплаті в сумі 155 149,14 грн., та 6 489,19 грн. за Додатковим кредитом станом на 27 жовтня 2015 року.

08 вересня 2015 року на адресу відповідача направлено Вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення Кредиту та сплати заборгованості за Кредитним договором за №50003291.

Однак, вимогу позивача щодо дострокового повернення Кредиту у встановлені строки проігноровано відповідачем у зв`язку з порушенням зобов`язання, у жовтні 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" заборгованість за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року станом на 27 жовтня 2015 року у загальному 435 586,70 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 168 827,65 грн. та за додатковим кредитом у розмірі 6 512,30 грн., з яких: сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом у розмірі 155 149,14 грн.; сума заборгованості за додатковим кредитом у розмірі 6 489,19 грн.; сума 3% річних за час прострочення за кредитом у розмірі 1 721,06 грн.; сума 3% річних за час прострочення по сплаті платежів за додатковим кредитом 05,33 грн. ; сума інфляційних витрат за кредитом у розмірі 6 220,59 грн.; сума пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитом 5 736,86 грн.; сума пені за прострочення виконання зобов`язань по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 17,78 грн. та заборгованості з дострокового повернення кредиту в розмірі 260 246,75 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 258 945,46 грн.; сума заборгованості по процентам у розмірі 561,88 грн.; сума 3% річних у розмірі 170,63 грн.; сума пені у розмірі 568,78 грн..

Позивач зазначає, що позовна заява у справі №199/8700/15 була складена 27 жовтня 2015 року, а тому в межах розгляду справи №199/8700/15 не розглядалося питання щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року.

Станом на день подачі позовної заяви, постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року відповідачем не виконана, заборгованість не сплачена.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за період з 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року у розмірі 233 851, 23 грн., яка складається з: 15 557,42 грн. - 3% річних у зв`язку з простроченням сплати періодичних платежів за Кредитом за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року; 70 592,86 грн. - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати періодичних платежів за Кредитом за період з 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року; 650,70 грн. - 3% річних у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року; 2952,58 грн. - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року; 26021,83 грн. - 3% річних у зв`язку з прострочення дострокового повернення Кредиту за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року; 118075,84 грн. - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення дострокового повернення Кредиту за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 14 лютого 2013 року між сторонами, нібито, укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої позивач зобов`язався надати відповідачу суму Додаткового кредиту у розмірі 118 724,80 грн., що в еквівалентні становить 14 617,68 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту - 24 лютого 2017 року для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування №PM041а/16CKB від 29 лютого 2012 року. За змістом даної Додаткової угоди, вона є самостійним кредитним договором.

Утім, ОСОБА_1 не підписував вказану Додаткову угоду, що підтверджується висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09 червня 2023 року, який знаходиться в матеріалах справи.

Крім цього, позивач за зустрічним позовом зазначив, що обставини, які підтверджують неукладання ним Додаткової угоди №1, свідчать про: - відсутність факту отримання позичальником грошових коштів та його волевиявлення про перерахування коштів третім особам; - відсутність необхідності у страхуванні транспортного засобу (із 2015 року т/з не належав ОСОБА_1 ); - відсутність графіку перерахування коштів страховій компанії та їх розміру; - у розрахунку заборгованості відсутня інформація щодо дати надання кредитних коштів ОСОБА_1 ; - відсутність жодної платіжної вимоги або іншого доручення, яке б відповідач надавав для перерахування коштів на користь страхової компанії; - відсутність будь-яких платежів зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості саме за Додатковою угодою; - відсутність у наданому позивачем розрахунку дати та/або періоду надання коштів за додатковою угодою; - відсутність графіку повернення кредитних коштів, умов кредитування, визначення сукупного розміру заборгованості - у наданому розрахунку взагалі відсутня інформація щодо погашення заборгованості за Додатковою угодою, а тому доводи про залишок заборгованості у розмірі 6489,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не доведені стороною позивача.

Тобто, Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» не надало доказів, яким чином здійснювався розподіл коштів між заборгованістю за Кредитним договором та Додатковою угодою №1, які сплачував ОСОБА_1 на погашення кредиту.

Таким чином, Додаткова угода №1 є недійсною, оскільки позивач не отримував грошових коштів за нею, не підписував її, а також спірна Додаткова угода №1 не містить усіх істотних умов, таких як реальна процентна ставка за кредитом, сукупна вартість кредиту, тощо.

Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 14 лютого 2013 року до кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 ..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті». Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсною Додаткової угоди №1 до кредитного договору задоволено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Товариства, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. При цьому, задовольняючи зустрічні позовні вимог, суд встановивши, що підписи від імені ОСОБА_1 у графах «Позичальник» на першому, другому, третьому та четвертому аркушах, а також у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у розділі «ПІДПИСИ» на четвертому аркуші Договору про внесення змін/Додаткової угоди №1 від 14 лютого 2013 року до Кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням його підпису, дійшов висновку про обґрунтованість зустрічної позовної заяви.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства задовольнити в повному обсязі, тоді як у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач за зустрічним позовом пропустив строк для подання позову. Крім того апелянт вказує на безпідставність тверджень суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав рішення з вини позивача, оскільки судове рішення є обов`язковим для виконання незалежно від відкриття виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року скасовано, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнено частково та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року станом на 27 жовтня 2015 року у загальному 435 586,70 грн., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 168 827,65 грн. та за додатковим кредитом у розмірі 6 512,30 грн., з яких: сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом у розмірі 155 149,14 грн.; сума заборгованості за додатковим кредитом у розмірі 6 489,19 грн.; сума 3% річних за час прострочення за кредитом у розмірі 1 721,06 грн.; сума 3% річних за час прострочення по сплаті платежів за додатковим кредитом 05,33 грн.; сума інфляційних витрат за кредитом у розмірі 6 220,59 грн.; сума пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитом 5 736,86 грн.; сума пені за прострочення виконання зобов`язань по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 17,78 грн. та заборгованості з дострокового повернення кредиту в розмірі 260 246,75 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 258 945,46 грн.; сума заборгованості по процентам у розмірі 561,88 грн. сума 3% річних у розмірі 170,63 грн.; сума пені у розмірі 568,78 грн..

Товариство у позові посилалося на те, що станом на день подачі позовної заяви, постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року відповідачем не виконана, заборгованість не сплачена, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України наявні підстави для стягнення з нього 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати періодичних платежів за Кредитом та Додатковим Кредитом за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року.

У свою чергу, ОСОБА_1 у зустрічному позові посилався на недійсність Додаткової угоди №1 від 14 лютого 2013 року до кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року, у зв`язку з тим, що він не підписував вказану Додаткову угоду, що підтверджується висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09 червня 2023 року.

Відповідно до вказаного висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09 червня 2023 року, підписи від імені ОСОБА_1 у графах «Позичальник» на першому, другому, третьому та четвертому аркушах, а також у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у розділі «ПІДПИСИ» на четвертому аркуші Договору про внесення змін/Додаткової угоди №1 від 14 лютого 2013 до Кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 (всього п`ять підписів), - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням його підпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів особи в суді можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ч. 3 зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК.

У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановивши, що підписи від імені ОСОБА_1 у графах «Позичальник» на першому, другому, третьому та четвертому аркушах, а також у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у розділі «ПІДПИСИ» на четвертому аркуші Договору про внесення змін/Додаткової угоди №1 від 14 лютого 2013 до Кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням його підпису, а тому останній не мав наміру укладати оскаржувану Додаткову угоду №1, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсною Додаткової угоди №1 від 14 лютого 2013 року до кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року.

Таким чином, вірним є висновок суду про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення 3 % річних у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період з 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року у розмірі 650,70 грн. та інфляційних втрати у зв`язку з прострочення сплати Додаткового кредиту за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року у розмірі 2952,58 грн. задоволенню не підлягають.

При цьому, відмовляючи у стягненні інфляційних втрат за Кредитом за період із 28 жовтня 2015 року по 28 лютого 2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановлено, що 24 лютого 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №50003291, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 263 335,23 грн., що було еквівалентно 32 863 доларам США 50 центам, на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки договором визначено обов`язок сплати позичальником платежів у еквіваленті іноземної валюти, вимога щодо відшкодування інфляції, нарахованої за механізмом передбаченим ч. 2 ст. 625 ЦК України, не підлягає задоволенню.

Також, вірним є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних, оскільки відповідно до умов договору, до сплати підлягали платежі у еквіваленті іноземної валюти, а тому нарахування вказаних відсотків повинно відбуватись з урахуванням простроченої суми у валюті визначеній договором, а не в гривневому еквіваленті, як зазначено позивачем.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року по справі №199/8700/15 на теперішній час відповідачем не виконана та заборгованість не погашена, а також, що Товариством вчинялися будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Доводи апелянта в скарзі про безпідставність тверджень суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав рішення з вини позивача, оскільки судове рішення є обов`язковим для виконання незалежно від відкриття виконавчого провадження, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Позивач на підтвердження заявлених позовних вимог, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надав належних та допустимих доказів доказів. Тоді як, судом встановлено було, що позивач за зустрічним позовом Додаткову угоду №1 від 14 лютого 2013 року до кредитного договору №50003291 від 24 лютого 2012 року не підписував, що підтверджується висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09 червня 2023 року.

Твердження апелянта про те, що позивач за зустрічним позовом пропустив строк для подання позову, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не був ознайомлений з оригіналом Додаткової угоди №1, так як вона знаходилась в матеріалах кримінального провадження та висновком експерта, яким встановлено, що підписи виконані не ОСОБА_1 , а тому з метою забезпечення доступу до правосуддя, суд першої інстанції вірно поновив строк для подання зустрічного позову.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 ..

Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко