Номер провадження: 22-ц/813/2563/24
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачка- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Мілетич Ольги Олегівни

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2023 року, постановлену Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Петренка В. С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей разом з батьком,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2023 року, якою провадження у справі в частині позовних вимог про залишення проживання дітей з батьком закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутній предмет спору).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Мілетич Ольги Олегівни просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2023 року.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд при постановленні ухвали в порушення вимог ч. 3, ч. 6 ст. 263 ЦПК України не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, зокрема висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, відповідно до якого за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дітей разом із матір`ю чи батьком одночасно із вимогою про розірвання шлюбу; суд, застосовуючи ст. 255 ЦПК України та закриваючи провадження щодо вимоги про залишення проживати дітей з батьком, не вирішив таке питання разом із вимогою про розірвання шлюбу, не звернув уваги на те, що відпочатку між сторонами був відсутній спір щодо місця проживання дітей, під час розгляду справи такий спір також не виникав та не вирішувався, самостійних вимог щодо визначення місця проживання дітей позивач не заявляв, а лише просив вирішити питання про залишення дітей разом із батьком одночасно із вирішенням спору про розірвання шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Мілетич О.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, те благо (річ, право, інше майно) з приводу якого виник спір, у даному випадку у справі про розірвання шлюбу - це припинення шлюбу як сімейного союзу сторін у судовому порядку.

З огляду на зміст поданої позивачем ОСОБА_1 до суду позовної заяви вбачається, що він просив суд розірвати укладений з відповідачкою шлюб та одночасно з вирішенням спору про розірвання шлюбу просив залишити дітей сторін проживати разом із ним, зазначаючи, що сторони дійшли згоди щодо проживання дітей із батьком та обумовили, що після припинення подружніх стосунків діти залишаться проживати разом із батьком, у сторін відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, у підтвердження чого до позовної заяви додано відповідь органу опіки і піклування від 08 травня 2023 року щодо відсутності звернень з питань визначення місця проживання дітей з боку батьків.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Судом встановлено, що між сторонами на момент звернення до суду та розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував. Прохання позивача про залишення дітей сторін проживати із ним в даному випадку є лише констатацією такого стану.

Вказане є відмінним від спору про визначення місця проживання дітей, і таких вимог по справі не заявлено.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України).

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про залишення проживати неповнолітніх дітей разом з батьком через відсутність предмета спору, суд першої інстанції помилково виходив з того, що сторони під час розгляду справи в суді врегулювали спір щодо місця проживання їхніх малолітніх дітей шляхом укладення договору, оскільки під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дітей, такої вимоги позивач не заявляв, а лише просив за відсутності спору між сторонами про місце проживання дітей, вирішити питання про залишення проживання дітей із батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

З огляду на те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з батьком, встановивши, що діти дійсно проживають з останнім після припинення фактичних шлюбних відносин батьків, мав констатувати таке становище, не визначаючи місце проживання дітей.

Зробивши помилковий висновок про те, що по справі існують вимоги про залишення проживати неповнолітніх дітей разом із батьком як позовні вимоги, суд вдався до оцінки наявності передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі через відсутність предмету спору, чим припустився помилки та ухвалив помилкове процесуальне рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інтанції (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню та направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Мілетич Ольги Олегівни задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 19 січня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко