КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/17301/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2182/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Друга Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просила розірвати договір довічного утримання від 09 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємцем за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_3 уповноважила її бути представником в усіх органах влади, та вести справи у судах з приводу розірвання договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_2 , 09 жовтня 2010 року, що був посвідчений Другою Київською нотаріальною конторою.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про розірвання договору довічного утримання, однак не змогла реалізувати своє право в зв`язку зі смертю, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач посилалася на те, що відповідно до положень договору довічного утримання ОСОБА_2 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_3 , надаючи їй комплексні послуги та, зберігаючи її право проживати безкоштовно у вказаній квартирі, своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахунків книжки ЖЕКу, проводити по мірі необхідності поточний ремонт житла, в разі захворювання госпіталізувати, відвідувати її в лікарні, а після одужання доставити її додому з лікарні, при захворюванні не потребуючому госпіталізації надати їй допомогу в домашніх умовах, забезпечити її харчуванням, одягом, ліками, грошовою допомогою у розмірі 300 гривень щомісячно, в разі смерті поховати її.

Починаючи з 09 жовтня 2010 року ОСОБА_2 не виконував умови договору довічного утримання, не надавав будь-яку допомогу, не здійснював належний догляд за ОСОБА_3 , у зв`язку з чим порушив умови договору.

Позивач вказувала, що вона, проживаючи з ОСОБА_3 однією сім`ю особисто сплачувала за комунальні послуги, доглядала за нею, купувала ліки, продукти харчування.

Після смерті ОСОБА_3 позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. з заявою про прийняття спадщини, однак не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину на квартиру в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують факт родинних відносин та оригіналу документів, що посвідчували право власності ОСОБА_3 на зазначене майно (т. 1 а.с. 2-3).

У грудні 2018 року представник відповідача - ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не має будь-яких правових підстав для звернення до суду з даним позовом. Зазначала, що ОСОБА_5 вже зверталась 10 липня 2017 року з аналогічним позовом до суду від імені ОСОБА_3 , однак після її смерті, у зв`язку з чим провадження було закрито апеляційною інстанцією. ОСОБА_3 за життя не зверталась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, і у зв`язку з її смертю будь-які зобов`язання відповідача за цим договором припинились (т. 1 а.с. 101-105).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Друга Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І. про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності відмовлено (т. 3 а.с. 51, 55-60).

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 22 383,78 грн. (т. 3 а.с. 93-95).

Не погодившись з рішенням районного суду, 14 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасенко І.В. направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги (т. 3 а.с. 100-109).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказував, що позивачем надано до суду докази невиконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання по відношенню до ОСОБА_3 , що також підтверджено показами свідків. У випадку розірвання договору на підставі ст. 755 ЦК України відповідач зазнає суттєвих негативних наслідків, він позбавиться права власності на нерухомість, отриману за договором довічного утримання, а також витрати, зроблені ним на утримання відчужувача не підлягають поверненню. Виходячи з цього, підставою розірвання договору може бути лише істотне порушення своїх обов`язків набувачем.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Судаков В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залишити без змін (т. 3 а.с. 144-148).

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Судаков В.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що у справі є докази, тобто належним чином. Так, позивачка ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Тарасенко І.В. про що є його письмова розписка від 23 листопада 2023 року в матеріалах справи. Відповідач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Судакова В.В., факт належного сповіщення представник підтвердив в судовому засіданні. Приватний нотаріус Київського МНО Азарова Н.І. була сповіщена врученням повідомлення про що є відмітка працівників пошти. Завідувач Другої Київської державної нотаріальної контори Погоріла Л.С. подала заяву в які просила розглянути справу за відсутності представника(т. 3 а.с. 141-143, 153-156, 164-166, 170-174).

17 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасенко І.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на хворобу ОСОБА_1 на підтвердження чого надав довідку. Проте сам представник апелянта до суду не прибув, причини своєї неявки не повідомив, доказів поважності причин такої неявки до суду не надав, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 187-190).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляд справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), який посвідчено державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Абісовою Т.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 6-1959 (т. 1 а.с. 206).

Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_3 , як відчужувач, передала у власність ОСОБА_2 , як набувачу, належну їй квартиру АДРЕСА_2 .

У п. 6 договору ОСОБА_2 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_3 , надаючи їй комплекс послуг та зберігаючи її право пожиттєвого безкоштовного проживання у вказаній вище квартирі, своєчасно вносити квартирну плату, згідно розрахункової книжки ЖЕКу. Проводити по мірі необхідності поточний ремонт житла, в разі захворювання, госпіталізувати, відвідувати її в лікарні, а після одужання доставити її додому з лікарні, при захворювання, не потребуючому госпіталізації, надавати їй допомогу в домашніх умовах, забезпечувати її харчуванням, одягом, ліками, грошовою допомогою в розмірі 300 гривень щомісячно (у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державного коефіцієнту індексації доходів населення), в разі смерті ОСОБА_3 , поховати її.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 07 липня 2017 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 5).

24 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим було заведено спадкову справу № 7/2017 (т. 1 а.с. 9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 серпня 2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 17 травня 2019 року на підставі дублікату договору довічного утримання, виданого 02 травня 2019 року (т. 2 а.с. 95-96).

Як встановлено судом, у липні 2020 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про встановлення факту проживання її однією сім`єю з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року залишено без задоволення (т. 2 а.с. 191-195).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року було залишено без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року (т. 2 а.с. 197-201).

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2023 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року залишено без змін.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст. 751 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Частиною 2 ст. 755 ЦК України встановлено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Згідно з ч. 1 ст. 756 ЦК України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Згідно з вимогами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог про розірвання договору довічного утримання від 09 жовтня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посилалась на те, що відповідач не виконував свої зобов`язання за договором довічного утримання.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 за договором довічного утримання від 09 жовтня 2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не є ні відчужувачем або третьою особою, на користь якої він був укладений, ні набувачем, а тому згідно положень ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) не може бути розірваний за рішенням суду за позовом такої особи.

Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, у зв`язку зі смертю відчужувача ОСОБА_3 договір довічного утримання від 09 жовтня 2010 року, укладений з ОСОБА_2 , припинив свою дію, а тому не може бути розірваний за рішенням суду.

Також у позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємцем за законом.

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Таким чином, зверненню до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно мало б передувати вирішення даного питання в позасудовому порядку позивачем за участю нотаріуса або органу чи службової особи, уповноваженої вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

У матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 7/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 191-202).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 24 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Азарової Н.І. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 192).

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. від 16 липня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 не надано документи, що підтверджують факт родинних відносин та інших відносин зі спадкодавцем, а також не надано оригіналу документу, що підтверджує право власності ОСОБА_3 на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її однією сім`єю з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яке постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 17 липня 2023 року було залишено без змін (т. 2 а.с. 191-195, 197-201).

Таким чином, підстави для розірвання договору довічного утримання і визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування відсутні.

Суд першої інстанції надав належну оцінку спірним правовідносинам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню судові витрати мають бути віднесені на рахунок позивача.

Колегія суддів апеляційного суду не переглядала в цьому провадженні законність додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року, врахувавши наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасенко І.В. направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги (т. 3 а.с. 100-109).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (сплата судового збору та зазначення усіх учасників справи) (т. 3 а.с. 115-116).

На виконання вимог вказаної ухвали представник позивача - адвокат Тарасенко І.В. направив до суду нову редакцію апеляційної скарги, в якій усунув вказані недоліки. проте заявив додаткову вимогу про скасування додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року (т. 3 а.с. 122-130).

Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна надати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу (ч. 2 ст. 364 ЦПК України).

Разом з тим, доповнення (зміни) до апеляційної скарги представник позивача - адвокат Тарасенко І.В. подав поза межами строку на апеляційне оскарження, заяву про поновлення пропущеного строку на оскарження додаткового рішення районного суду не подавав та не надіслав нову редакцію апеляційної скарги іншим учасникам справи. Крім того, нова редакція апеляційної скарги була надіслана заявником і прийнята та зареєстрована апеляційним судом в порядку усунення виявлених недоліків раніше поданої апеляційної скарги на рішення районного суду від 20 липня 2023 року, а відтак, відсутня її реєстрація як самостійної апеляційної скарги на судове рішення, протоколом автоматизованого розподілу справ склад суду не визначався. Тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 364 ЦПК України, апеляційний суд не враховував такі доповнення (зміни) та не переглядав додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року.

Проте вищевказане не позбавляє права осіб, які беруть участь у справі подати апеляційну скаргу на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року разом із заявою про поновлення строків на оскарження.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 січня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова