ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 705/3530/21
Провадження № 22-ц/821/30/24
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,

секретаря Мунтян К. С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Сенс Банк» адвоката Луньової Анни Геннадіївни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року у справі за первісним позовом акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 , поданим представником - адвокатом Гуменюком Олександром Володимировичем, до акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним, у складі головуючого судді Єщенко О. І.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року АТ «Альфа - Банк» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивував тим, що 23.02.2018 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 уклали Оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501009069. Відповідно до умов вищевказаного Договору позивач зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 99999,00 грн.

Кінцевий термін повернення кредиту 23.02.2022.

Зазначає, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у сумі 99999,00 грн.

У порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 01.07.2021 має прострочену заборгованість 107368,61 грн, а саме: за кредитом 58355,64 грн; за відсотками 12413,30 грн, за комісією 36599,67 грн.

Відповідно до умов договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за Договором.

Просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 107368,61 грн та судові витрати.

01 грудня 2021 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов до АТ «Альфа - Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно додатку № 1 Угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018, п. 1 розділу «Умови споживчого кредиту» кредитного договору та паспорту споживчого кредиту під час користування кредитом АТ «Альфа_Банк» надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: за розрахунково-касове обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, що становить 2249,98 грн на місяць.

Зазначає, що місячний розмір сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування майже вдвічі перевищує встановлені Банком відсотки. Більш з тим, відповідачем не зазначено в чому саме полягає послуга з розрахунково-касового обслуговування.

Вказує, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Умова, закріплена в п. 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) є явно несправедливою, оскільки сплата комісії «за обслуговування кредиту» в розмірі більшому ніж встановлені Банком відсотки, яка сплачується в твердій сумі щомісячно, незалежно від здійснених погашень вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Вважає, що права ОСОБА_1 як споживача, порушено з огляду на встановлення в угоді (акцепті) про надання особистого кредиту № 501009069 несправедливої умови про сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту у розмірі 2,25 % від суми кредиту, що становить 2249,98 грн на місяць. Ні в угоді (акцепті) про надання кредиту № 501009069, ні в додатках до нього не зазначено, які саме послуги, за вказану комісію за розрахунково-касове обслуговування, надаються позивачу.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Просила визнати недійсним пункт 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Альфа- Банк».

Зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом.

Ухвалою суду Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.01.2023 було змінено назву позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ «Сенс Банк» 70768,94 грн заборгованості за кредитним договором, з яких: 58355,64 грн - заборгованість за кредитом, 12413,30 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 1496,21 грн.

У решті вимог первісного позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним задоволено частково.

Зобов`язано АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52 грн) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк», на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а саме лише в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками, оскільки положення кредитного договору, якими передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним, а нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Щодо зустрічного позову, то суд дійшов висновку, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Разом з тим, судом зазначено, що вимоги позивача за зустрічним позовом щодо зобов`язання відповідача за зустрічним позовом здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, у цій справі, підлягають задоволенню, оскільки це забезпечить захист інтересів позивачки у правовій визначеності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, АТ «Сенс-Банк» просив суд скасувати частково рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю первісний позов АТ «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 та повністю відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс-Банк».

Судові витрати покласти на відповідача за первісним позовом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, проте, на думку Банку, обставини цих двох справ, зокрема, умови договору у АТ «Альфа-Банк» та АТ «Ідея-Банк» не є ідентичними.

З оферти вбачається, що саме позичальник звернувся до АТ «Альфа-Банку» (АТ «Сенс-Банк») із пропозицією укласти кредитний договір і саме він запропонував його істотні умови.

При цьому, Банком, до підписання кредитного договору, була надана ОСОБА_1 в письмовій формі інформація про умови кредитування, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначення сукупної вартості кредиту та процентної ставки, в тому числі про плату за обслуговування кредиту.

Крім того, ЗУ «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачати нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку.

Вважає, що позичальник навмисно намагається перекрутити норми чинного законодавства, хибно тлумачачи їх на свою користь та посилаючись виключно на норми, що втратили законну силу на момент виникнення спірних правовідносин. ОСОБА_1 не доведено недобросовісності в діях АТ «Сенс-Банк» і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту.

Крім того, вважає, що кредитний договір підписаний 23.02.2018 і саме з цієї дати ОСОБА_1 повинна була довідатися про імовірне порушення її прав, тому до зустрічного позову необхідно застосувати позовну давність, про що було заявлено Банком в суді першої інстанції, проте судом не надано цій заяві оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

23.02.2018 між АТ «Альфа- Банк» та ОСОБА_1 було укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 (а.с. 43 зворот, 85 зворот, 120 зворот).

Згідно з акцептом пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018 ОСОБА_1 було укладено угоду про надання кредиту від 23.02.2018 № 501009069 та визначено тип кредиту - «Кредит готівкою», сума кредиту - 99999,00 грн, процентна ставка 16,99 % річних, строк - 48 місяців. Датою повернення кредиту вказано - 23.02.2022. Кредит наданий позичальнику для власних потреб, отримання грошових коштів в розмірі 99999,00 грн (а.с. 41, 86, 121).

Відповідно до додатку № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорта споживчого кредиту передбачено щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 %. Розмір комісії складав 2249,98 грн (а.с. 41 зворот, 44, 86 зворот-87, 121 зворот-123).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором Банк заявив до стягнення заборгованість станом на 01.07.2021 у розмірі 107368,61 грн, а саме: за кредитом - 58355,64 грн; за відсотками - 12413,30 грн, за комісією - 36599,67 грн, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості. При цьому, ОСОБА_1 було сплачено 41643,36 грн тіла кредиту, 28600,55 грн відсотків за користування кредитом та 53999,52 грн комісії за обслуговування кредиту (а.с. 19).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

17.01.2024 від АТ «Сенс-Банк» надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Банку. Зазначено, що вимоги апеляційної скарги Банк підтримує та просить їх задовольнити.

ОСОБА_1 у відповідності до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України (наявність відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження) є особою, якій вручено судову повістку. Апеляційну скаргу та ухвалу про відкриття провадження у даній справі ОСОБА_1 отримала 14.11.2020.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Сенс-Банк» не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині відмови в задоволенні вимог за первісним позовом та в частині задоволення вимог за зустрічним позовом.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в частині задоволення вимог за первісним позовом та відмови в частині вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року не оскаржується.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1 та ч. 2 ст. 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування»).

У даній справі, встановлено, що 23 лютого 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання кредиту № 501009069, за умовами якого позичальнику надано кредит для власних потреб в розмірі 99999 грн строком на 48 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16,99 % річних.

Пунктом 1 Акцепту пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018 передбачено, що під час користування кредитом Банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги Банком встановлюється комісійна винагорода для Банка, а саме: а) за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту; б) за обслуговування кредиту 16,99 %. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в Банку сплачується згідно діючих тарифів Банку.

Згідно з додатком № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорта споживчого кредиту передбачено щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 %.

10 червня 2017 року набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 не заслуговують на увагу, адже у вказаній постанові проведено аналіз комісії за послуги за обслуговування кредиту у формі щомісячної плати, визначеної графіком щомісячних платежів за кредитним договором, що відповідає обставинам даної справи.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

З матеріалів даної справи вбачається, що необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена п. 1 угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018, в Додатку № 1 до угоди - Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорті споживчого кредиту, а саме щомісячну плату за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 %.

При цьому Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються ОСОБА_1 та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

Крім того, в підпункті (б) п. 1 угоди про надання кредиту № 501009069 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в Банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо.

Ураховуючи, що Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення п. 1 угоди (акцепту) про надання кредиту № 501009069 та Додатку 1 до нього від 22.02.2018 про встановлення плати за обслуговування кредиту (за розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісяця у кредитному договорі, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Альфа- Банк» є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року в справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22), які підтримала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року в справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що правовідносини, які виникли між сторонами, виникли внаслідок виконання письмового договору, що складається з оферти та акцепту, і що саме з такими умовами кредитування звернувся сам позивач, а Банк акцептував лише такі умови кредитування, а тому безпідставними є доводи позивача за зустрічним позовом про несправедливі умови кредитування, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.

Споживач є слабшою стороною у відносинах із Банком. Явно очевидним в цій ситуації є те, що умови кредитування, бланки документів розробляв саме Банк, а позиція Банку про те, що споживач звернувся з офертою до Банку, а Банк лише акцептував його оферту є явно надуманою. При цьому в акцепті пропозиції на укладання угоди про надання кредиту, яку Банк долучив до позовної заяви і яка була предметом дослідження як доказ суду першої інстанції, комісійна винагорода за ставкою саме 2,25 % не була встановлена та не було вказівки про її щомісячний характер, незважаючи на те, що процентна ставка за кредитом визначена у річному вимірі. В акцепті також зазначено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки Банку сплачується згідно діючих тарифів Банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо. Ставка комісійної винагороди вже визначена у додатку до угоди про надання кредиту № 501009069 від 23.02.2018.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови угоди про надання кредиту № 501009069 від 22.02.2018, укладеної між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25 % від загальної суми кредиту на день видачі, є нікчемними в силу закону, а отже, не підлягають визнанню недійсними судом, а позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 36599,67 грн необґрунтована та задоволенню не підлягає, є правильними та обґрунтованими. Такі висновки суду прийняті з дотриманням норм матеріального права.

Банком, в підтвердження боргу ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості та виписку по рахунку боржника, яка є первинним документом та підтверджує здійснені по банківському рахунку операції, а ОСОБА_1 не заперечувала щодо розміру боргу за тілом кредиту та відсотками за користуванням кредиту, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог Банку в частині стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту (58355,64 грн) та за відсотками (12413,30 грн) за користуванням кредиту, а всього 70768,94 грн.

На ряду з цим, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21), зобов`язання перерахувати заборгованість за кредитним договором є належним способом судового захисту.

Враховуючи, що згідно наданих Банком розрахунків, ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу за нікчемною умовою кредитного договору було сплачено 53999,52 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання позивача за первісним позовом здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування (у розмірі 53999,52 грн) на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом.

Разом з тим, Банк подавав до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до зустрічних позовних вимог, заявлених позивачем поза межами трирічного строку позовної давності, такі ж доводи містить і апеляційна скарга.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

В ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже вказувалося вище, 23.02.2018 між сторонами укладено кредитний договір № 501009069, за яким строк кредиту склав 48 місяців.

Отже, про порушення свого права у спірних правовідносинах ОСОБА_1 дізналася в день підписання договору.

Із зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 18 листопада 2021 року.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати ч. 3 ст. 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19.

За наявності підстав для визнання правочину нікчемним, строк позовної давності застосовується лише щодо вимог про застосування наслідків виконаного за нікчемним правочином (постанова Верховного суду від 25 січня 2023 року у справі №760/10552/17).

А оскільки кредитний договір укладено 23.02.2018 і датою початку його виконання є 23.02.2018, то строк позовної давності починає відраховуватися з наступного дня, тобто з 24.02.2018.

З огляду на встановлені у справі обставини, а також те, що положення спірного споживчого кредитного договору від 23.02.2018 щодо встановлення плати за розрахунково-касове обслуговування (щомісячна комісія) є нікчемними, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати АТ «Сенс-Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за договором від 23 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», як плату за розрахунково-касове обслуговування (щомісячна комісія) в рахунок погашення заборгованості за договором, починаючи з 18 листопада 2018 року.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку перерахунок сплачених ОСОБА_1 коштів починаючи з часу укладення спірного кредитного договору.

Із наданого Банком розрахунку вбачається, що за період з 18 листопада 2018 року по 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 , як плату за розрахунково-касове обслуговування (щомісячна комісія), було сплачено 33749,68 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зустрічного позову, зобов`язавши АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 33749,68 грн за період з 18 листопада 2018 року по 18 листопада 2021 року на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року в частині первісного позову є законним й обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги АТ «Сенс-Банк», судовий збір за подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 та подачі апеляційної скарги підлягає зміні.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів», то враховуючи, що вимога про перерахунок сплачених коштів підлягає частковому задоволенню, а саме на 62,50%, із АТ «Сенс-Банк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 567,50 грн, а за подачу апеляційної скарги слід компенсувати АТ «Сенс-Банк» за рахунок Держави 510,75 грн судового збору за оскарження рішення в частині зустрічного позову, провівши взаємозалік із АТ «Сенс-Банк» на користь держави підлягає стягненню 56,75 грн за подачу зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Сенс Банк» адвоката Луньової Анни Геннадіївни задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року змінити в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору частково недійсним.

Зобов`язати акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за укладеною угодою (акцептом) пропозиції про укладення угоди про надання особистого кредиту № 501009069 шляхом зарахування коштів, які були неправомірно сплачені за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 33749,68 грн за період з 18 листопада 2018 року по 18 листопада 2021 року на погашення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом.

Стягнути із акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави 56,75 грн судового збору за подачу зустрічного позову.

В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 18 січня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко