УХВАЛА

07 червня 2024 року

м. Київ

справа № 760/3805/22

провадження № 61-6280ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1

до держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві, в якому просила:

- стягнути з держави Україна в особі Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на її користь 218 039,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади;

- стягнути з держави Україна в особі Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на її користь 5 000 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 березня

2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року

та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду

від 06 березня 2024 року, касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявниці надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги

з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження з визначенням конкретного пункту (пунктів) 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України

та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав). Зазначити

у ній адресу проживання чи перебування ОСОБА_2 та надати докази,

які підтверджують повноваження ОСОБА_2 на представлення інтересів ОСОБА_1 у Верховному Суді. Також заявниці роз`яснено, що постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2017 року № 6, на яку вона посилалася у касаційній скарзі, не є постановою Верховного Суду, постанови Пленуму Верховного Суду України мають рекомендаційний характер. Посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У травні 2024 року ОСОБА_1 , на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 10 травня 2024 року, подала до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги разом з її копіями відповідно до кількості учасників справи, до якої також додала довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_2 представляти

її інтереси до 22 червня 2028 року.

Розглядаючи уточнену редакцію касаційної скарги, суд приходить до висновку,

що заявницею недоліки усунені частково, виходячи з такого.

Відповідно до частини сьомої статті 394 ЦПК України за відсутності підстав

для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги

чи відмови у відкритті касаційного провадження суддя-доповідач постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи

та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 392 ЦПК України, відповідно до пункту 5 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга,

з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело

до ухвалення незаконного судового рішення (рішень);

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати

у формі, визначеній пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

Під час перевірки поданої уточненої редакції касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 392 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень скаржниця повторно зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не урахували висновки абзацу першого та четвертого пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби

під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2017 року

№ 6.

Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України

є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах

(у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку, на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою

на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку.

Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 400 ЦПК України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Всупереч зазначеному заявниця фактично висловила незгоду із прийнятими

у справі судовими рішеннями, що не є належним обґрунтуванням підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

З огляду на викладене скаржницею належним чином повторно не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Інших підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, скаржницею не зазначено.

Доводи уточненої редакції касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами статті 400 ЦПК України?переглядаючи у касаційному порядку судові рішення,

суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом із тим Верховний Суд вже надавав пояснення щодо вказаної підстави касаційного оскарження, однак скаржницею не враховано зауважень, викладених Верховним Судом в ухвалі від 10 травня 2024 року, що свідчить виключно

про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржницею та її представником роз`яснень, які їм надавалися Верховним Судом, зокрема і щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду

чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу,

про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги,

які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 400 ЦПК України).

Верховний Суд звертає увагу, що існуючі нормативні приписи щодо права

на касаційне оскарження спрямовані на дисциплінування заявника обмеженням підстав касаційного оскарження, потребують від заявника належного обґрунтування касаційної скарги та є способом реалізації диспозитивності

як самостійного принципу цивільного судочинства (статті 13 ЦПК України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга

не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з нею

до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для

її повернення

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вважати неподаною

та повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк