ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м.Суми

Справа №577/2120/23

Номер провадження 22-ц/816/171/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бачала Олександра Петровича,

представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Мерженко Тетяни Петрівни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2023 року у складі судді Галяна С.В., ухвалене в м. Конотоп Сумської області, повний текст якого виготовлено 08 вересня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що з 1998 року по 05 листопада 2021 року він перебував у трудових відносинах з виробничим структурним підрозділом «Конотопське територіальне управління» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця». На момент звернення до суду вказаний виробничий структурний підрозділ припинений. Позивач звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно наказу № 167/ос від 05 листопада 2021 року. Зазначає, що при звільненні йому не була виплачена заробітна плата у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 50% його посадового окладу відповідно до п. 3.8 колективного договору, що складає 10 604 грн.

Його було повідомлено про те, що на нього як керівника розповсюджується дія колективного договору, укладеного між філією «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця», а не колективний договір виробничого підрозділу, начальником якого він був. З вказаним твердженням позивач не погоджується, оскільки вважає, що дія колективного договору виробничого структурного підрозділу розповсюджується і на посаду керівника, яку він займав до звільнення.

В день звільнення 05 листопада 2021 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення. У зв`язку з чим, також наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з АТ «Укрзалізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення 10 604 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку у сумі 816 066,91 грн.

Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 30 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік в сумі 10 604 грн.

Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 15 000 грн.

В іншій частині позову відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Укрзалізниця» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково відніс позивача до переліку осіб, на яких розповсюджується дія колективного договору виробничого підрозділу, укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією Конотопського БМЕУ на 2011-2020 рік, продовжений на 2021 рік.

Наголошує на тому, що у відповідача наявні 2 колективні договори: між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, та між адміністрацією і Первинною профспілковою організацією Конотопського будівельно-монтажного експлуатаційного управління на 2011-2015 роки, продовжений на 2021 року. При цьому, в першому випадку позивач в колективному договорі виступає як працівник (оскільки від його імені укладала колективний договір профспілка, у той час як від імені роботодавця виступали інші уповноважені особи), а в другому як керівник (оскільки він виступав від імені роботодавця, як уповноважена особа під час укладання колективного договору).

Вважає, що на позивача поширювався лише один колективний договір - між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, відповідно до якого позивач мав право на доплату у випадку виходу у відпустку, яку отримував від вищестоящого керівника директора філії «БМЕС».

З огляду на положення ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди», позивач у колективному договорі, на який він посилається, виступав не в якості працівника, а в якості представника керівника.

Вважає, що позивач не мав права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення на підставі заяви, оскільки він не виходив у відпустку, а звільнявся.

Від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бачала О.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зазначає, що дія колективного договору виробничого структурного підрозділу «Конотопське територіальне управління» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» розповсюджується і на посаду керівника, яку він займав до звільнення. Наголошує на тому, що відповідач замовчує обставину того, що позивач отримував матеріальну допомогу на оздоровлення як і інші штатні працівники Конотопського БМЕУ саме на підставі колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією Конотопського БМЕУ. На думку позивача, норми колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці погіршують права працівників порівняно з нормами колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією Конотопського БМЕУ, продовженого на 2021 рік.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача та його представника, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 1998 року по 05 листопада 2021 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с. 4).

Наказом від 05 листопада 2021 року № 167/ос за підписом в.о. директора виконавчого Філії ОСОБА_3 позивача звільнено з посади начальника ВСП «Конотопське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно ст. 38 КЗпП України 05 листопада 2021 року, з виплатою одноразової матеріальної допомоги в розмірі 6 середньомісячних окладів (3 середньомісячні оклади при звільненні вперше та 3 додаткових середньомісячних окладів як «Почесному залізничнику» при стажі роботи в галузі 36 років згідно Колективного договору) (а.с. 6).

05 листопада 2021 року позивач на ім`я в.о. директора виконавчого філії Фіненко М.В. написав заяву про виплату йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік згідно Колективного договору, а у разі відмови у виплаті просив повідомити йому письмово про причину відмови (а.с. 16).

З питання невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік при розрахунку під час звільнення позивач звертався до Профспілки залізничників і транспортних будівельників України. Листом від 24 січня 2022 року № 41/03 профспілка звернулася до голови правління АТ «Укрзалізниця», в якому зокрема зазначала, що заяву про виплату відповідної матеріальної допомоги, як і заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 надав 05 листопада 2011 року як штатний працівник виробничого підрозділу «Конотопське будівельно-монтажне експлуатаційне управління», а тому на думку профспілки, всі розрахунки і виплати мали здійснюватися відповідно до діючого у цьому підрозділі колдоговору. Зокрема, п. 3.8 колективного договору виробничого підрозділу «Конотопське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» передбачає надавати по заяві працівника матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше 50% тарифної ставки (посадового окладу). Тому пропонували вирішити питання по суті та вжити заходів щодо здійснення належних виплат (а.с. 7; 9).

Листом від 26 листопада 2021 року за підписом в.о. директора виконавчого філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» Фіненко М.В. позивача повідомлено, що згідно Постанови адміністрації філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» та первинної профспілкової організації апарату філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» від 31 серпня 2017 року № 2 на начальників виробничих підрозділів філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» з моменту укладення ними трудових відносин за займаною посадою, поширено дію колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, пунктом 2.2.10 якого передбачено надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Отже, головною умовою гарантованої виплати допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (або її частини). Оскільки щорічна відпустка позивачу з січня по листопад 2021 року не надавалася, то і матеріальна допомога не може бути нарахована і виплачена (а.с. 68).

Згідно довідки виробничого структурного підрозділу «Київська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» АТ «Укрзалізниця» від 05 червня 2023 року № 32, ОСОБА_1 , звільненому з роботи згідно наказу філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» № 167/ос від 05 листопада 2021 року станом на 05 червня 2023 року заробітна плата виплачена в повному обсязі, заборгованість відсутня (а.с. 36).

Відповідно до довідки ВСП Київська дирекція «філії «БМЕС АТ «Українська залізниця» від 05 червня 2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 1009 грн 91 коп. (а.с. 37).

Пунктом 3.8 Колективного договору, укладеного між адміністрацією і Первинною профспілковою організацією Конотопського будівельно-монтажного експлуатаційного управління на 2011-2015 роки зі змінами та доповненнями, продовженого на 2021 рік, передбачено щорічно надавати працівникам управління при наданні відпустки або по заяві працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше 50% тарифної ставки (посадового окладу), чинних на момент надання допомоги. Місячну тарифну ставку, розраховувати виходячи з середньої норми тривалості робочого часу за місяць в поточному році при 40-годинному робочому тижні (восьмигодинному робочому дні). Розмір фінансування цієї норми встановлюється за рішенням сторін даного колдоговору (а.с. 11-12).

Пунктом 2.2.10. Колективного договору, укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки зі змінами та доповненнями передбачено надання працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) (а.с. 97-118).

Постановою адміністрації філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» та первинної профспілкової організації апарату філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» № 2 від 31 серпня 2017 року «Про поширення дії колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці» з метою врегулювання трудових відносин між керівництвом та начальниками виробничих підрозділів філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» забезпечення їх прав і гарантій, відповідно до протоколу зборів трудового колективу Філії від 31 серпня 2017 року, поширено дію колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на начальників виробничих підрозділів філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» з моменту укладання ними трудових відносин за займаною посадою згідно рішення, прийнятого на зборах трудового колективу (протокол від 31 серпня 2017 № 2) (а.с. 38).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вважав, що на позивача як працівника виробничого структурного підрозділу «Конотопське територіальне управління» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», який займав посаду керівника згідно штатного розпису, поширюється дія колективного договору виробничого підрозділу, укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією Конотопського БМЕУ на 2011-2020 рік, продовженого на 2021 рік, а дія колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на позивача не поширюється, оскільки погіршує становище та обмежує права позивача, тому стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік в сумі 10 604 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з встановленим розміром заборгованості з виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи та критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15 000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції не узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно ст. 10 КЗпП України (в ред. на момент виникнення спірних правовідносин) колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Статтею 11 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.

Колективний договір може укладатися в структурних підрозділах підприємства, установи, організації в межах компетенції цих підрозділів.

Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) . Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Закон України «Про колективні договори і угоди» визначає правові засади розробки, укладення та виконання колективних договорів і угод з метою сприяння регулюванню трудових відносин та соціально-економічних інтересів працівників і роботодавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в ред. на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в ред. з 19 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

В даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому ставить питання, зокрема про стягнення невиплаченої йому при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік в розмірі 50% від посадового окладу за його заявою, виплата якої, як він зазначає, передбачена п. 3.8 колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією Конотопського БМЕУ. В свою чергу відповідач, заперечуючи проти вимог позивача, зазначає, що в даному випадку підлягали застосуванню положення не вказаного вище колективного договору, а колективного договору, укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, п. 2.2.10. якого передбачає виплату матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу саме при наданні щорічної відпустки (тривалістю на менше 14 календарних дні), дію якого було поширено на начальників виробничих підрозділів філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» постановою адміністрації філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» та первинної профспілкової організації апарату філії «БМЕС» ПАТ «Укрзалізниця» № 2 від 31 серпня 2017 року.

На виконання ухвали апеляційного суду від 06 лютого 2024 року, відповідачем було надано копії заяв позивача від 01 серпня 2018 року, 25 липня 2019 року, 10 липня 2020 року про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2018, 2019, 2020 роки відповідно, з яких вбачається, що позивач ставив питання про надання вказаної матеріальної допомоги у зв`язку зі щорічною відпусткою.

Наказами від 15 серпня 2018 року, 26 липня 2019 року, 28 серпня 2020 року по Філії відповідно до п. 2.2.10 колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України та профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці, було виплачено, зокрема ОСОБА_1 як начальнику виробничого структурного підрозділу матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

З наведеного слідує, що позивач погоджувався з тим, що на нього як на начальника виробничого структурного підрозділу поширювалася дія колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату, зокрема п. 2.2.10. щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу при наданні щорічної відпустки.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).

Звертаючись з вимогою про стягнення з відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у розмірі 50% посадового окладу, передбаченої п. 3.8 колективного договору укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією Конотопського БМЕУ, позивач суперечить своїй попередній поведінці, отримуючи за 2018-2020 роки матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу при виході у щорічну відпустку відповідно до п. 2.2.10 колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці.

Положеннями ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За встановлених обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_1 , отримуючи матеріальну допомогу протягом 2018-2020 років у розмірі посадового окладу разом з виходом у щорічну відпустку, фактично погоджувався, що на нього поширюється положення колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату, тому колегія суддів вважає, що позивач не довів порушення свого права , а тому підстав для стягнення матеріальної допомоги не вбачається.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що колективний договір між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці погіршує становище та обмежує права позивача, оскільки умови вказаного колективного договору та колективного договору структурного підрозділу щодо отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за своєю суттю є різними. Пункт 2.2.10 колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці навпаки передбачає більший розмір матеріальної допомоги у зв`язку зі щорічною відпусткою у розмірі посадового окладу на противагу п. 3.8 колективного договору структурного підрозділу, який передбачає матеріальну допомогу у розмірі 50% посадового окладу як у зв`язку з відпусткою, так і за заявою.

Оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно не підлягає задоволенню похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення.

Отже рішення суду на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В даній справі позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення коштів невиплачених при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно п. 1) ч. 1 ст. 5 Закону України він був звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги. Проте за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягав сплаті судовий збір, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

А тому, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» слід стягнути з позивача на користь відповідача 1610,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги, який підлягав сплаті при зверненні до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1,4; 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» 1610 гривень 40 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 лютого 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова