Справа № 296/6232/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" січня 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді Шкирі В.М.,

за участі секретарів Бабич А.В., Сейко Л.В.

представника позивача Вернидуба Д.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Вернидуба Дмитра Вікторовича, третя особа на сторні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

28.06.2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вернидуб Д.В. звернувся до суду з позовом, який в подальшому подав у новій редакції, до Житомирської міської ради, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог представник вказує, що ОСОБА_1 є власником 113/300 ідеальних частин домоволодіння (або 38%) та займає приміщення, що позначені в Технічному паспорті під літерами "2-1", "2-2", "2-3" та "2-4", загальною площею 35,7 м2, що сформовані в квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на 113/300 ідеальних частин домоволодіння набуто на підставі Договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 12 грудня 2012 року, посвідченого Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В.

Третій особі на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу від 23.02.1987 року належить 1/3 ідеальних частин даного домоволодіння (частка в розмірі 33%).

Фактично ОСОБА_2 користується приміщеннями, позначеними в технічному паспорті літерами "1-1" та "1-2", що складають квартиру АДРЕСА_2 з ізольованим входом до вказаних приміщень загальною площею 19,9 м2 та яка за займаною площею є пропорційною його частці.

Крім того, відповідно до відомостей про право власності, що містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна за №187789434, власником 29/100 ідеальних частин будинку була ОСОБА_5 , на підставі договору дарування від 05.07.1960 р.

Позивач в період з 2001 по 2012 роки проживала у приміщеннях квартири АДРЕСА_1 , що позначені в технічному паспорті під літерам "2-1" - "2-2" - "2-3" - "2-4" на умовах оренди з попереднім власником вказаних приміщень, укладеного з ОСОБА_4 .

Після придбання даної квартири у власність Позивач продовжила користуватись всіма вказаними приміщеннями.

Фактично у користуванні позивача перебуває частина будинку, що сформована в окрему ізольовану квартиру АДРЕСА_1 та складає фактично 213/300 часток або 67/100, хоча Позивач має право власності лише на 113/300 (що становить 38/100).

Як виявилося власником 29/100 частин даного домоволодіння була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 26 квітня 1986 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала в Березівському психоневрологічному інтернаті (Ємільчинський район Житомирська область) на повному державному забезпеченні.

З часу смерті ОСОБА_5 і до дня звернення з даним позовом до суду жодних осіб, які б повідомляли про свої права на вказану частку в домоволодінні в розмірі 29/100 не звертались.

На запит позивача Житомирською міською радою повідомлено, що інформація про прийняття в комунальну власність кімнати, яка приєднана до квартири АДРЕСА_3 не має, а також про те, що будинок АДРЕСА_4 не перебуває та не перебував у комунальній власності Житомирської міської об`єднаної територіальної громади.

Отже, після смерті ОСОБА_5 з 01.10.2009 року відсутній титульний власник на частку в розмірі 29/100 житлового будинку АДРЕСА_4 .

Натомість, саме позивач ОСОБА_1 в період часу з 2001 року по даний час користується часткою домоволодіння в розмірі 67/100, яка складається як з частки 38/100, що належить Позивачу на праві власності, так і частки в розмірі 29/100, які на даний час не мають титульного власника.

За весь період часу з 2012 року по день подання позову позивачем добросовісно, відкрито та безперервно здійснюється володіння вказаним майном, а саме - проведена заміна всіх віконних блоків на нові, замінені дверні коробки та полотна міжкімнатних дверей, замінено в повному обсязі дах будівлі над квартирою АДРЕСА_1 , наявна єдина неподільна система електропостачання та єдина неподільна система опалення всіх приміщень квартири АДРЕСА_1 площею 35,7 м2, що становить 67/100 частин домоволодіння, здійснюється оплата комунальних послуг за всю площу приміщень квартири АДРЕСА_1 .

З метою оформлення права власності на нерухоме майно, а саме 29/100 частин житлового будинку та з огляду на відсутність інших шляхів набуття права власності на нерухомість звернулися до суду з зазначеним позовом.

Представник відповідача надіслала на електронну адресу суду відзив, в якому зазначила, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Позивач була обізнана відносно того, що власником 29/100 яастини житлового будинку була покійна ОСОБА_5 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинком, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 добросовісним. Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Вернидуб Д.В. вказав , що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовільнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Клопотань чи заяв від нього не надходило. .

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні

Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті

У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, документована паспотром серії ВН №299564 15.06.2005, з 24.05.2019 місцем її реєстрації вказано будинк АДРЕСА_4 , картка платника податків НОМЕР_1 (а.с.5-6)

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів №12277039 від 12.12.2012, витягу про реєстрацію прав ОСОБА_1 належить 113/300 частини житлового будинку АДРЕСА_4 згідно договору дарування від 12.12.2012 (а.с.7-9 ).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187789434, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить по 1/3 права спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_4 , а ОСОБА_5 - 29/100 на підставі договору дарування від 05.07.1960 (а.с.16-17)

Відповідно Технічного паспорту позивач займає приміщення позначені літерами «2-1», «2-2», «2-3», та «2-4», що сформовані в квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 користується приміщеннями позначеними літерами «1-1» та «1-2» .

Відповідно до листа Березівського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної державної адміністрації від 02.10.2015 №109 ОСОБА_5 , 1926 р.н. проживала в Березівському психоневрологічному інтернаті Житомирської обласної державної адміністрації на повному державному забезпеченні з 26.04.1986 по 01.10.2009. До влаштування в інтернат проживала в АДРЕСА_4 (а.с.19).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 видане 01.10.2009 Березівською сільською радою Ємільчинського району, Житомирської області ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 20).

Відповідно листа Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 03.06.2019 №1-777, вбачається, що інформація про прийняття в комунальну власність кімнати, яка приєднана до квартири АДРЕСА_3 не має, а також про те, що будинок АДРЕСА_4 не перебуває та не перебував у комунальній власності Житомирської міської об`єднаної територіальної громади (а.с. 21).

Листом від 08.11.2023 завідувач Житомирського обласного державного нотаріального архіву повідомив, що спавдкова справа після смерті ОСОБА_5 , не заводилася. Про це свідчить і Інформаційна довідка від 03.11.2023 № 74597080 (а.с.83-84)

Допитана під час судового розгляду справи в якості свідка ОСОБА_6 , будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази пояснила, що спірне житло знаходиться недалеко від місця її роботи. Вона знає, хто власники, бо часто ходила до позивача та її дитини. Квартира в якій вони проживають ізольована, вона на схемі показала, як розміщені кімнати. За час проживання в цьому будинку позивач його оздобив, він став мати належний вид. Інший власник - ОСОБА_2 . Колись давно була ще якась жінка в цтьому будинку(до ОСОБА_7 ), але вона померла років 20 тому.

Допитана під час судового розгляду справи в якості свідка ОСОБА_8 будучи попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази пояснила, що вона проживає поряд з позивачем та часто бувє в неї вдома. Раніше будинок був занедбаний, як в ньому почала жити ОСОБА_9 він змінився, вона поміняла дах, розробила город, поставила паркан, тобто постійно щось вдосконалювала. Живе вона там більше 10 років, відкрито. В будинку дві квартири, ізольовані входи, власник іншої квартири - чоловік - ОСОБА_2 , про інших власників їй невідомо. Спірна кімната має вхід лише зі сторони ОСОБА_1 ОСОБА_2 до неї входу не має.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог суд виходить з наступного

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18).

Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18.

Позивач вказує, що з 2012 року вона добросовісно і відкрито користувалася спірним майном, так вона провела заміну всіх віконних блоків на нові, замінила дверні коробки, та полотна міжкімнатних дверей, дах над квартирою АДРЕСА_1 , наявна неподільна система енергопостачання та опалення всіх приміщень квартири АДРЕСА_1 площею 35,7 кв.м., що складає 67/100 частин домоволодіння, здійснюється оплата комунальних послуг за всю площу приміщень квартири АДРЕСА_1

Разом з тим факт сплати комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Аналогійний висновок викладено в постанові Верховного суду від 10 січня 2023 року у справі №462/1720/21 (провадження №61-7977св22).

Разом з цим, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12.12.2012 належить 113/300 частини житлового будинку АДРЕСА_4 згідно договору дарування від 12.12.2012 (а.с.7-9 ).

Власником 29/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 на підставі договору дарування від 05.07.1960 була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті якої спадкова справа не заводилася (а.с.17,20,83,84 )

Відповідно до листа Березівського психоневрологічного інтернату Житомирської обласної державної адміністрації від 02.10.2015 №109 ОСОБА_5 , 1926 р.н. проживала в Березівському психоневрологічному інтернаті Житомирської обласної державної адміністрації на повному державному забезпеченні з 26.04.1986 по 01.10.2009. До влаштування в інтернат проживала в АДРЕСА_4 (а.с.19).

Тобто на момент набуття права власності 113/300 частини житлового будинку АДРЕСА_5 ( ОСОБА_10 власниця 29/100 частин цього ж будинку померла та спадкова справа після її смерті не заводилася.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази у їх сукупності, враховуючи принцип справедливості рішення суду, суд дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача, що він має право на визнання спадщини відумерлою, оскільки згідно листа управління житлового господарства Житомирської міської ради (а.с.21) ибудинок АДРЕСА_4 не перебуває та не перебував у комунальній власності Житомирської міської об`єднаної територіальної громади та відсутнє будь-яке рішення про Житомирської міської сесії про прийняття в комунальну власність громади кімнати, яка приєднана до квартири АДРЕСА_1 вказаного будинку .

Свідки допитані під час судового розгляду справи засвідчили, що позивач відкрито користувався майном, поліпшував та вдосконалював його прот ягом більше 10 років.

Власник спірного майна 29/100 частин будинку - ОСОБА_5 померла в 2009 році, тобто до того, як позивач отримав у власність 113/300 частини житлового будинку АДРЕСА_4 , а тому позивач дійсно міг не знати, хто є власником та вважав, що спірна кімната охоплена договором дарування від 12.12.2012 на її ім`я.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому суд надав оцінку лише основним фактам та доводам

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити, шляхом визнання за позивачами у відповідних частках право власності за набувальною давністю на нерухоме майно 29/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Позивач звільнена від сплати судового збору, так як вона є інвалідом другої групи, що підтверджується копією довідки (а.с. 22), тому судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.4, 12, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Вернидуба Дмитра Вікторовича, третя особа на сторні відповідача без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - задовільнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 29/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення виготовлено 30 січня 2024 року

Cуддя В. М. Шкиря