КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/2507/23 Головуючий у І інстанції - Горбенко Н.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/5260/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

установив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивувала тим, що у період з 2020-2021 роки між нею, з однієї сторони, та відповідачем і його партнером ОСОБА_3 , з другої сторони, було укладено ряд договорів, зокрема:

- Договір про спільну (сумісну) діяльність (довірче управління бізнесом) б/н від 08 липня 2020 року між ОСОБА_1 як партнером, з одної сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 як керуючими, з іншої сторони. Адреса та місце локації, по якій узгоджено сторонами ведення господарської діяльності - кав`ярня за адресою: АДРЕСА_1 ;

- Договір про спільну (сумісну) діяльність (довірче управління бізнесом) б/н від 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 як партнером, з одної сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 як керуючими, з іншої сторони. Адреса та місце локації по якій узгоджено сторонами ведення господарської діяльності - кав`ярня за адресою: АДРЕСА_2 ;

- Договір №001 від 24 березня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 як замовником, з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_3 як виконавцем, з іншої сторони, про управління об`єктом - приміщенням площею 48,35 м2 за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Договір №002 від 27 липня 2021 року між ФОП ОСОБА_1 як замовником, з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_2 як виконавцем, з іншої сторони, про управління об`єктом - приміщенням площею 59,8 м2 за адресою: АДРЕСА_4 .

Вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позиціонували себе як фахівці з управління активами та інвестиціями, та запропонували їй співпрацю у цих сферах, зокрема співпрацю у сфері управління об`єктами нерухомості шляхом внесення нею коштів (інвестицій) для отримання права користування нежитловими приміщеннями, проведення в них ремонтних робіт та подальшої здачі в оренду для отримання прибутку та його розподілу між нею, з однієї сторони, та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , з другої сторони.

Так, зазначила, що були укладені договори №001 від 24 березня 2021 року та №002 від 27 липня 2021 року, відповідно до п. 2.1 яких, на час дії Договору Замовник ( ОСОБА_1 ) доручає, а Виконавець ( ОСОБА_3 за договором №001 від 24 березня 2021 року, та ОСОБА_5 за договором №002 від 27 липня 2021 року) приймає на себе обов`язок управління об`єктом.

Пунктом 3.1. договорів було передбачено, що виконавець зобов`язується здійснювати пошук третіх осіб на оренду об`єкту; проводити переговори з третіми особами; здійснювати ремонтні роботи на об`єкті за згодою замовником.

Зазначила, що у подальшому між нею та відповідачем виникла домовленість про проведення відповідачем за її кошти ремонту приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , та подальше спільне управління ним.

Відповідач надіслав позивачу фото цього об`єкту в месенджері Vibеr та фото розміщеної на ньому інформації, яка підтверджувала його належність комунальному підприємству «Київтеплоенерго».

06 грудня 2021 року вона передала відповідачу у м. Києві кошти в сумі 6000 Євро на виконання ремонту у цьому приміщенні, що підтверджується відповідною розпискою.

У вказаній розписці, написаній власноручно відповідачем, зазначено, що « ОСОБА_2 НОМЕР_1 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 в розмірі 6 000 Євро (шість тисяч євро) на виконання ремонту приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 » ОСОБА_2 ...підпис...6.12.2021».

Також у цій розписці відповідач зазначив «Кроскурс на 6.11.2021 6772 $ (шість тисяч сімсот сімдесят два долара США)».

Факт написання розписки відповідачем підтверджується копією його паспорта, яка наявна у неї. Серія та номер НОМЕР_1 паспорта відповідача повністю відповідають зазначеним у розписці.

Вважала, що таким чином між сторонами виникли правовідносини, відповідно до яких відповідач зобов`язався виконати ремонт приміщення, а позивач передав для цього кошти у погодженому сторонами обсязі.

Номер телефону відповідача НОМЕР_2 , з якого останній надсилав позивачу повідомлення в месенджері Vibеr, відповідає номеру телефону відповідача, який зазначено ним під час державної реєстрації як фізичної особи-підприємця та який міститься у ЄДРПОУ.

Однак, у подальшому договір про управління цим об`єктом між позивачем та відповідачем укладено не було. Відповідач жодних документів на підтвердження прав на це приміщення (оренда, власність, інша форма користування тощо) не надав. Інформація про укладання договору оренди між відповідачем та Департаментом комунальної власності м. Києва на сайті Департаменту відсутня.

Також відповідач не провів у приміщенні ремонт, не надав жодних підтверджуючих документів проведення ремонту цього приміщення, для проведення якого вона надала йому кошти, хоча вона неодноразово просила відповідача надати ці документи. Відповідач на її вимогу не відреагував, її вимоги не виконав.

Також вона направила відповідачу повідомлення від 23 січня 2023 року №23/01-1 про припинення зобов`язань та повернення коштів, у якій повідомила про припинення зобов`язань та правовідносин між нею та відповідачем, щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , у тому числі його ремонту та можливого подальшого використання тощо, у зв`язку із невиконанням ним взятих на себе зобов`язань.

Отримані відповідачем кошти в сумі 6000 Євро вона вимагала повернути у семиденний строк від дня пред`явлення цього повідомлення.

Відповідач на повідомлення не відреагував, кошти їй не повернув.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 6000 Євро, що на дату подання позову становить 236427 грн. відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним Банком України, а також вирішити питання судових витрат у справі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року в задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем виникли правовідносини, відповідно до яких відповідач зобов`язався виконати ремонт приміщення, а позивач передати для цього кошти.

Вказує, що обов`язок, щодо виконання ремонту в приміщенні виник саме у відповідача внаслідок передачі йому коштів нею.

Відповідач збагатився за її рахунок, при цьому не виконав взятих на себе зобов`язань.

Зазначає, що відповідач отримав грошові кошти, зобов`язався виконати роботи, ці роботи не виконав, кошти не повернув.

Просила суд, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

До суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. від 16 жовтня 2023 року про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат у справі в сумі 42000 грн. у відповідності до вимог ЦПК України.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. про розподіл судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що дії її представника відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час витрачений на складання та подання документів у справі є обґрунтованим.

Зазначає, що оскільки рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року є очевидно незаконним та підлягає скасуванню, то ця апеляційна скарга також підлягає задоволенню.

Просила суд, скасувати додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2023 року та ухвалити нове, яким заяву про розподіл судових витрат задовольнити.

Відзиви на зазначені вище апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходили.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

06 грудня 2023 року ОСОБА_1 заявила клопотання про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін.

У задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Частиною третьою ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом апеляційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суд вищої інстанції не має повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції в межах апеляційного провадження не проводиться встановлення обставин справи і фактів, а також не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що06 грудня 2021 року відповідачем написано розписку, в якій зазначено: « ОСОБА_6 НОМЕР_1 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 в розмірі 6 000 Євро (шість тисяч євро) на виконання ремонту приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 » ОСОБА_2 ...підпис...6.12.2021. Кроскурс на 6.11.2021 6772 $ (шість тисяч сімсот сімдесят два долара США)»

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно сплатила відповідачу кошти, знаючи, що між ними відсутні зобов`язання (відсутній обов`язок), в тому числі й з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає, право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в п. 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contrafactum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (ст. 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Так, в основі доктрини venire contrafactum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, встановлено, що договірні відносини між сторонами, в передбаченому законом порядку, щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , не укладалися.

З наявних у справі доказів, вбачається, що між сторонами існували певні усні домовленості щодо приміщення, що підтверджується, власноручно написаною розпискою відповідача від 06 грудня 2021 року.

У матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази, які б давали можливість дійти до беззаперечного висновку про виникнення правовідносин, які притаманні договору підряду.

Позивач добровільно сплатила відповідачу кошти, знаючи, що між ними відсутні зобов`язання (відсутній обов`язок), в тому числі й з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 6000 Євро.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 16 жовтня 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Вихрицького Р.П. про розподіл судових витрат, в якій представник позивача просив суд розподілити судові витрати позивача у справі у сумі 42000 грн. у відповідності до вимог ЦПК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року,

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача про розподіл судових витрат, а відтак, усі витрати залишаються за позивачем - ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба