Номер провадження: 22-ц/813/2474/24
Справа № 506/123/23
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року, ухвалене Красноокнянським районним судом Одеської області у складі: судді Чеботаренко О.Л. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Довжанка Подільського району Одеської області позивачка як покупець та відповідачка як продавець домовилися про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 , який, нібито, належав відповідачці ОСОБА_2 .

За домовленістю з останньою позивач 20 жовтня 2022 року о 12-34 год зі свого банківського рахунку за допомогою банківського додатку в мобільному телефоні перерахувала на банківський рахунок відповідачці гроші за вказаний будинок у сумі 25000 грн і за цю банківську операцію з позивачки була утримана комісія у сумі 125 грн.

Цього ж дня позивачці стало відомо, що відповідачка не є власником вказаного житлового будинку і не мала права його продавати.

На вимогу позивачки про повернення безпідставно сплачених за житловий будинок коштів відповідачка погодилася і пообіцяла одразу після продажу цього будинку повернути позивачці вказані кошти.

Після продажу відповідачкою у грудні 2022 року зазначеного будинку остання так і не повернула 25125 грн, що і змусило позивачку звернутися до суду, так як вона вважає, що відповідач безпідставно набула вказані кошти і відповідно до ст. 1212, 1213 ЦК України зобов`язана їх повернути.

Тому просила стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані 25000 грн, а також 125 грн комісії банку, а всього 25125 грн.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову, посилаючись, що між нею та позивачем склалися договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , а виходячи з цього, для передачі вказаних коштів у сумі 25000 грн, отримання яких вона не заперечує, у неї була відповідна правова підстава, так як набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна і такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6 -88цс13. Що стосується самого договору купівлі-продажу будинку, то вони з позивачкою обговорили всі його умови. Відповідачка 20 жовтня 2022 року передала позивачці і її сестрі ОСОБА_3 будинок, а позивачка передала їй частину грошей, а тому вказаний договір не можна, на її думку, вважати неукладеним у зв`язку із його частковим виконанням і саме позовна заява свідчить про укладання такого договору. При цьому позивачка, на думку відповідачки, допускає суперечливу та недобросовісну поведінку, сплативши частково грошові кошти за будинок та отримавши ключі від будинку, при цьому відмовившись від надання відповідачу або отримання від відповідача розписки про отримання грошових коштів. При цьому позивачці було чітко відомо, що у відповідачки відсутні всі необхідні документи на будинок для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, так як вони знаходяться на стадії оформлення спадкових прав відповідачки, однак позивачка вільно і без помилки погодилася для настання невигідних для себе наслідків. Тому, на думку відповідачки, у них з позивачкою виник спір з підстав договірного характеру правовідносин, що виключає можливість застосування судом положень глави 83 ЦК України.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, набуті без достатньої правової підстави, у сумі 25000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору 1073 грн та витрати по наданню професійної правничої допомоги 8000 грн, а всього 9073 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення суду постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням усіх фактичних обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було враховано, що між сторонами наявні договірні відносини, а саме - фактично був укладений та майже виконаний повністю договір купівлі продажу житлового будинку, а підстави набуття відповідачкою на грошові кошти у розмірі 25000 грн є законними та не суперечить нормам чинного законодавства.

Судом першої інстанції проігноровано твердження позивачки, що вона не знала, що станом на 20 жовтня 2022 року відповідачка не була власницею даного житлового будинку, оскільки всі необхідні документи на житловий будинок знаходяться на стадії оформлення спадкових прав відповідачки. Тобто, позивачка знала, що відповідачка не оформила документи на будинок, який продавала, однак діючи суперечливо і усвідомлюючи усі пов`язані з цим ризики погодилась на його купівлю продаж (постанова Верховного суду від 04 серпня 2024 року у справі № 185/446/18).

Крім того, позивачка при огляді будинку перебувала зі своєю сестрою ОСОБА_4 , яка при розгляді справи в суді першої інстанції виступала свідком та підтвердила факт, що позивачка відмовилась нотаріально оформити договір не з підстав, що відповідачка не є власником житлового будинку, а з підстав незгоди сина ОСОБА_4 переїздити в цей будинок, що судом не прийнято до уваги.

Скаржник зазначає, що у суді першої інстанції в судовому засіданні неодноразово наголошувала, що кошти які були отримані відповідачкою є саме завдатком, тому оскільки позивачка відмовилась від угоди, завдаток не повертається.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи не значної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 25125 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються ст. 1212 ЦК.

Колегія суддів вважає такий висновок неправильним, оскільки суд не врахував правової природи правовідносин, які виникли між сторонами, на що цілком слушно посилається заявниця в апеляційній скарзі.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи із норм ст. 1212 ЦК, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна;

б) набуття або збереженння за рахунок іншої особи;

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави із самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, з якої це відбулося.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1 та 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу.

Частиною 1 ст.202 ЦК установлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з чч.1, 2 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Судом установлено та ніким по справі не оспорюється, що ОСОБА_1 домовилася з відповідачкою про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2022 року о 12.34 год зі своєї картки позивачка перерахувала 25125 грн на картковий рахунок НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 , із яких 125 грн є комісією (а.с. 8-9).

Станом на час звернення позивачки до суду та розгляду справи угода щодо купівлі-продажу житлового будинку не укладена.

Крім того, станом на час перерахування позивачкою відповідачці грошей остання не була власником житлового будинку за вищезазначеною адресою.

Вказані обставини по справі ніким не оспорюються.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення отриманих відповідачкою коштів, які позивачка вважає безпідставно отриманим майном через відсутність у відповідачки правовстановлюючих документів на будинок та неможливість через це оформити угоду, натомість відповідачка наполягає на договірній природі правовідносин та недобросовісну поведінку самої позивачки.

Погоджені сторонами обставини їх правовідносин свідчать про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК.

При цьому в разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого перераховувалися кошти з картрахунку позивачки на карткарухнок відповідачки, норми ЦК спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від ст. 1212 ЦК.

Частиною 1 ст. 546 ЦК визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке мало виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 в сумі 25000 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачці, а не завдатком.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, і є незмінним.

Відсутність у відповідачки правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна не змінює зміст наведених правовідносин сторін, оскільки недодержання сторонами угоди форми договору щодо відчуження нерухомого майна не свідчить про відсутність між сторонами договірних відносин в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

І саме така договірна природа правовідносин виключає застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах та передбачає спеціальний спосіб захисту порушених прав.

Принцип Jura novit curia втілення у судовій практиці, зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та виснувано, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

У розглядуваній справі ВП ВС зазначено, що оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») «під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Отже, позовні вимоги позивачки є частково обґрунтованими та з відповідачки на її користь підлягає стягненню 25000 грн, перерахованих останній у якості авансу, не як безпідставно отриманих, як помилково вказано судом.

Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального у відповідності до п. 3, 4 частини першої та частини четвертої статті 376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення та виключення з резолютивної частини рішення посилань на правову природу стягнутих грошових коштів як набутих без достатньої правової підстави.

Що стосується стягнутих судом витрат на правову допомогу та судового збору, то таке вирішено судом з дотриманням вимог статей 133, 141 ЦПК України та окремих доводів апеляційна скарга в цій частині не містить.

Крім того, вказана зміна рішення суду не є підставою для перерозподілу судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року змінити, виклаши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови та виключивши з абзацу другого резолютивної частини рішення слів «набуті без достатньої правової підстави».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту постанови 13 лютого 2024 року.

Судді: М.В.Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко