Справа № 333/2527/22
Провадження № 2/333/111/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Михайлової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Панченко К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Усатенка Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури Запорізької області, в якому просить суд стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України грошові кошти у розмірі 1635153,85 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, посилаючись на те, що 30.10.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000353 за ч.1 ст.367 КК України, 07.10.2016 позивачу повідомлено про підозру. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року накладено арешт на його майно квартиру АДРЕСА_1 . Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 06.12.2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000353, складено обвинувальний акт за ч.1 ст.367 КК України та 08.12.2016 року прокуратурою Запорізької області за вих.№04/2/4-1757-14 направлено для розгляду до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя. Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 (справа №331/549/18) позивача визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст.367 КК України та виправдано за недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України; запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та арешт майна накладені ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 (справа №335/12243/16-к) та 22.11.2016 (справа №335/12718/16-к) скасовано. Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 по справі №331/549/18, набрав законної сили 31.01.2022 року. Отже, позивач перебував під слідством та судом із 07.10.2016 року по 31.01.2022, що становить 63 місяці та 25 днів. Вказаними діями позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні його честі та гідності, втрати соціального статусу, погіршення психологічного стану. Довготривале перебування під слідством і судом призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від нього додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя, що завдало йому значної моральної шкоди, яка відповідно до положень чинного законодавства підлягає відшкодуванню. Він зазнав сильної психологічної травми, перебуває у депресивному стані, у нього суттєво погіршилися відносини із родиною та оточуючими, а тому компенсація моральної шкоди може бути у більшому розмірі, аніж гарантований Законом мінімальний розмір, з огляду на характер, тривалість та глибину моральних страждань, підрив довіри в майбутньому до правоохоронних органів, і неможливість відчувати себе захищеним у державі. Згідно уточненого розрахунку визначення розміру відшкодування мінімальної моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, визнання підозрюваним та обвинуваченим, тобто перебування під слідством та судом за період з 07.10.2016 по 31.01.2022, а саме: 63 місяці 25 днів (6700грн. (мінімальна заробітна плата) х 63 місяці + (6700грн. / 31 добу х 25 днів) = 422100грн. + 5403,22 грн. = 427503,22 грн. Визначення розміру відшкодування мінімальної моральної шкоди, завданої мені внаслідок незаконного застосування міри запобіжного заходу, покладення пов`язаних із цим обмежень, в т.ч. свободи вільного пересування, обрання місця проживання, тощо за період з 25.11.2016 по 31.01.2022, тобто 62 місяці 7 днів: 6700грн. (мінімальна заробітна плата) х 62 місяці + (6700грн. / 30 діб х 7 днів) = 415400грн. + 1563,33 грн. = 416963,33 грн. Визначення розміру відшкодування мінімальної моральної шкоди, завданої мені внаслідок накладення арешту на майно, а саме позбавлення можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним мені майном за період з 22.11.2016 по 31.01.2022, тобто 62 місяці 10 днів: 6700грн. (мінімальна заробітна плата) х 62 місяці + (6700грн. / 30 діб х 10 днів) = 415400грн. + 2233,33 грн. = 417633,33грн. Визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди, завданої мені внаслідок звільнення з роботи, тобто втрати заробітку за період з 03.08.2019 по 31.01.2022, а саме: 29 місяців 29 днів: Згідно з довідками КП «Водоканал» №92 від 09.02.2022 та №93 від 09.02.2022 за останні 2 календарні місяці роботи (червень, липень 2019 року), що передують звільненню позивач отримав 13422,45 грн. та 11488,64 грн. заробітної плати відповідно. Таким чином, для обрахунку шкоди середній заробіток складає: (13422,45грн. + 11488,64 грн.) / 2 місяці = 12455,55грн. на місяць та (13422,45грн. + 11488,64 грн.) / 61 добу = 408,38 грн. на добу.(12455,55 грн. х 29 місяців) + (408,38грн. х 29 діб) = 361210,95 грн. + 11843,02грн. = 373053,97грн. Таким чином, загальна сума відшкодування моральної та матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 1635153,85 грн. (427503,22 + 416963,33 + 417633,33 + 373053,97 = 1635153,85грн). Таким чином, позивач просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь завдану моральну та матеріальну шкоду в розмірі 1635153,85 грн.

12.09.2022 року до суду від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, щопозовна заява ОСОБА_1 про стягнення з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України моральної та матеріальної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав. У провадженні СУ ГУНП перебувало кримінальне провадження № 0000353 від 30.10.2014 за ч. 1 ст. 367 КК України за фактом службової недбалості. У вказаному провадженні 07.10.2016 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 367 КК України, яке фактично вручено 10.10.2016 року. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 25.11.2016 року відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків строком до 10.12.2016 року. Вказана ухвала не оскаржувалась та не скасовувалась. У подальшому запобіжний захід не продовжувався. Упродовж досудового розслідування, а також під час розгляду кримінального провадження у суді ОСОБА_1 від займаної посади судом не відсторонювався й інші запобіжні заходи до нього не застосовувались. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 накладено арешт на квартиру що належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою у по АДРЕСА_2 . Вказана ухвала не скасовувалась та незаконною не визнавалась. 06.12.2016 року прокурором затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні та направлено його для розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Слід зазначити, що під час досудового розслідування, а також у ході судового розгляду кримінального провадження, будь-які судові рішення стосовно визнання незаконними чи такими, що порушують права ОСОБА_1 , дій/рішень органів досудового розслідування або прокурора, не постановлялися. Вироком Жовтневого районного суд від 18.11.2020 року ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. На вказаний вирок прокурором внесено апеляційну скаргу, яка ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31.01.2022 року залишена без задоволення, а вирок без змін. На теперішній час прокурором, з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 615 КПК України подано касаційну скаргу. Щодо визначення розміру відшкодування зазначає, що необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості, позивач повинен обгрунтувати розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази. Зазначає, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням становить з 10.10.2016 (дата вручення повідомлення про підозру) по 31.01.2022 (набрання законної сили реабілітуючим рішенням) становить 63 місяці та 21 день. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2021 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 6500 гривень. З урахуванням зазначеного мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , який гарантовано державою, становить , 413 903,00 грн (63 місяці х 6500 грн = 409 500 грн, 21 день = 21*6500/31 = 4403 грн). Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах щодо визначення строку перебування під слідством та судом викладено у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 727/9472/16-ц та від 12.02.2020 у справі № 295/692/17.

28.09.2022 року до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що суттєві моральні страждання, про які позивачем зазначено у своїй позовній заяві (погіршення відносин із родиною та стосунків з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, негативні зміни в емоційному стані, перебування в стані тривоги тощо) є лише припущенням, оскільки підтверджуючих доказів за нормою статті 81 ЦПК України позивачем не надано. Також не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність правоохоронних органів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стосовно зазначення позивачем на сторінці 3 позову, що безпідставне обрання відношенні нього запобіжного заходу призвело до завдання йому моральної шкоди зазначають, що застосування запобіжного захисту є заходом забезпечення кримінального провадження, яке спрямоване на забезпечення належної поведінки підозрюваного. Таким чином, при застосуванні такого заходу у відношенні позивача слідчі органи діяли в рамках положень КПК України. Жодного документу, яким визнано застосування запобіжного заходу безпідставним позивачем не надано, як і не надано документів щодо звернення до органів, що проводили слідчі дії для отримання дозволу на відлучення з м. Запоріжжя та отримання відмови з цього приводу. Стосовно зазначення позивачем на сторінці 3 позову, що безпідставний арешт майна призвів до завдання йому моральної шкоди зазначають, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, суть якого полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. Арешт майна накладено відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року по справі № 335/12718/16-к та скасовано вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2020 по справі № 331/549/18. Ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 по справі № 335/12718/16-к є чинною і за текстом вироку по справі № 331/549/18 не зазначено стосовно безпідставності накладення арешту. Звертаємо увагу суду на те, що позивачем при здійсненні розрахунку моральної шкоди, декілька раз пораховано один і той же період, а саме:

1) період перебування під слідством та судом: 07.10.2016-31.01.2022;

2) період дії запобіжного заходу: 25.11.2016-31.01.2022 (зазначаємо, що цей період вже увійшов до періоду перебування позивача під слідством та судом);

3) період дії арешту майна: 22.11.2016-31.01.2022 (цей період вже враховано позивачем при здійсненні розрахунку моральної шкоди, завданої позивачу, коли він перебував під слідством та судом.

Стосовно позовної вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 373 053,97 гри, завданої внаслідок втрати заробітку, пов`язаного з вимушеним звільненням з роботи, повідомляють наступне. На сторінках 10,11 позову зазначено, що звільнення з роботи безсумнівно пов`язане з протиправним кримінальним переслідуванням. Проте, позивачем не надано жодного доказу втрати місця роботи або відсторонення від роботи саме через порушення відносно нього кримінальної справи. У зв`язку з тим, що згідно з записами трудової книжки ОСОБА_1 копії сторінок якої додано до позову. 02.08.2019 ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням, то підстави для відшкодування позивачу втраченого заробітку відсутні. Зауважуємо, що згідно з положеннями Закону України № 266/94-ВР звільнення особи за власним бажанням не є підставою для виникнення у такої особи права для відшкодування шкоди, у зв`язку з чим позовна вимога щодо стягнення 373 053,97 грн матеріальної шкоди не може підлягати задоволенню.

10.10.2022 року до суду від ГУНП в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, щопозивачем невірно вирахуваний загальний час перебування під слідством. Згідно із матеріалами справи, позивачу пред`явлено підозру 10.10.2016 року, виправдувальний вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя винесено 18.11.2020 року, який набрав законної сили 18.03.2020 року після перегляду справи Запорізьким апеляційним судом. Таким чином, загальний строк перебування позивача під слідством і судом складає 63 місяці 21 день, що в грошовому виразі складає 413 903,00 грн. (63 місяці *6500= 409 500,00 грн., 21 день =21*6500/31=4403 грн). Зі змісту позовної заяви не вбачається, в чому саме полягає виникнення моральної шкоди у позивача. Позовна заява містить стандартні фрази, котрі жодним чином не відтворюють змін у індивідуальних психологічних особливостях позивача та не доводить виникнення у нього моральної шкоди та в чому саме вона полягає (при умові наявності такої). Позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1597479,25 грн за рахунок коштів Державного бюджету України але не надав безперечних доказів, що обґрунтовують розмір позовних вимог. Позивачем не надано як докази ані виписки з лікарні, якщо позивач звертався по допомогу до психіатра, ані підтвердження звернення до приватних психологів чи проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів. Позивач не довів, що він звертався до спеціальних експертних установ щодо проведення психологічної експертизи. Безпідставні твердження позивача щодо «незаконних дій працівників поліції» не знаходять свого підтвердження. Позивачем не доведено, що незаконними діями ГУНП в Запорізькій області йому заподіяно будь-яку шкоду. Жодних незаконних дій у відношенні позивача ГУНП не було вчинено. ГУНП в Запорізькій області вважає, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, які не підкріплені належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами, що саме внаслідок протиправних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області позивачу була завдана моральна або матеріальна шкода, а зазначений позов заявлено не до тієї особи.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у ньому.

Представники відповідачів Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, ГУНП в Запорізькій області у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, щодо задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.10.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження №0000353 за ч. 1 ст. 367 КК України.

По вказаному кримінальному провадженні 07.10.2016 року відносно ОСОБА_1 винесено повідомлення про підозру.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2016 року по справі №335/12718/16-к задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції в Запорізькій області Кревенко Є.М., погоджене прокурором відділу прокуратури Запорізької області Яцентюк З.В, і накладено арешт на майно позивача квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 року по справі №335/12243/16-к задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ Національної поліції в Запорізькій області Кревенко Є.М., погоджене прокурором відділу прокуратури Запорізької області Яцентюк З.В., і застосовано відносно позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

06.12.2016 року відносно позивача у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000353, складено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 367 КК України та 08.12.2016 року прокуратурою Запорізької області за вих. №04/2/4-1757-14 направлено для розгляду до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Таким чином, позивач обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 року (справа №331/549/18) ОСОБА_1 визнано невинуватим у висунутому обвинуваченні за ч.1 ст.367 КК України та виправдано за недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України; запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та арешт майна накладені ухвалами слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2016 (справа №335/12243/16-к) та 22.11.2016 (справа №335/12718/16-к) скасовано.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31.01.2022 року апеляційну скаргу прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури Яцентюк З.В. від 16.12.2020 року залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2020 року - без змін, вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.11.2020 року по справі №331/549/18 набрав законної сили 31.01.2022 року.

Позивач перебував під слідством та судом з 07.10.2016 року по 31.01.2022 року, що становить 63 місяці та 25 днів.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспореній відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина перша ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

У статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17.07.1997 року Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи № № 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до п. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення п. 5 ст. 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини. Зазнав сильної психологічної травми, що викликало депресію. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 0212.2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/2373 1/15-ц (провадження № 14-298цс 18) зроблено висновок, що «...моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості...».

Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цсІ9), у постановах Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03.03.2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 7 100 грн.

Частиною п`ятою ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач, вказував на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування він незаконно перебував під слідством та судом з 07.10.2016року (дата винесення першої постанови про порушення кримінальної справи) до 31.01.2022року (дата набрання законної сили вироком суду), що загалом складає 63 місяці та 21 день).

Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під слідством та суд виходить з того, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 07.10.2016 року по 31.01.2022 року, що становить 63 місяці та 21 день.

Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності в позивача моральної шкоди в наступному розмірі: 7100 грн. х 63 +((7100: 30 ) х 21) (кількість місяців та днів перебування під слідством та судом) = 452 270 грн.

Позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає що відшкодування в розмірі 529 300,00 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу.

Встановлення періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що. визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, враховуючи обставини справи, доведеність факту незаконного перебування позивача під слідством і судом протягом значного терміну, характер і обсяг багаторічних душевних страждань ОСОБА_1 , пов`язаних із його перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що грошова сума у розмірі 452270 грн. буде достатньо справедливою компенсацією моральних страждань позивача.

Розмір відшкодування в сумі 1635153,85 грн. грн. є завищеним, адже підписка про невиїзд була скасована судом, інші запобіжні заходи та заходи процесуального примусу, передбачені КПК України, до ОСОБА_1 не застосовувались, позивач не перебував під вартою, до нього не застосовувались інші обмеження особистих прав і свобод. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між противоправними діями правоохоронних органів та погіршенням сімейних відносин, звільненням позивача і відсутністю його офіційного працевлаштування протягом тривалого періоду. Оскільки звільнення позивача відбулося за власним бажанням, а тому відсутні докази на підтвердження втрати заробітку.

Крім того, відсутні докази на підтвердження моральної шкоди завданої внаслідок накладення арешту на майно позивача, оскільки матеріали справи не містять підтвердження втрати майна або його пошкодження, також відсутні докази на підтвердження бажання позивача розпорядитися арештованим майном.

Суд враховує доводи відповідача Державної казначейської служби України про те, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у Постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 1 8).

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс І 8).

У зв`язку з наведеним, аналізом норм матеріального права, а також враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс 18), суд вважає за необхідне зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення коштів саме з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому зазначає, що частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди, її розміру не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пунктом 4 даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Згідно з п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у меж їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такі витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 року, ст. ст. 12, 76, 81, 89, 130, 133, 137, 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) відшкодування моральної шкоди в розмірі 452 270 (чотириста п`ятдесят дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та оголошено о 10 год. 00 хв. 14 лютого 2024 року.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя А.В.Михайлова