КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6201/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Невідомої Т.О.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Олійника Олега Станіславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національного агентства з питань запобігання корупції та Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - уповноважена особа Національного агентства з питань запобігання корупції Пивовар Сергій Вілорійович, про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними діями посадової особи органу державної влади, -

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями посадової особи органу державної влади.

Позовні вимоги мотивує тим, що 08 травня 2018 року уповноваженою особою Національного агентства з питань запобігання корупції Пивоваром С.В. по відношенню до ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №20-25/32/18. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-6 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, що свідчить про безпідставність складеного щодо ОСОБА_1 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення.

Внаслідок безпідставного складання протоколу про адміністративне правопорушення та його направлення в суд ОСОБА_1 завдані збитки, що підлягають відшкодуванню.

Зазначає, що уповноважена особа НАЗК мала право складати протокол про адміністративне правопорушення виключно у випадку виявлення ознак адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-6 КУпАП. Однак дії ОСОБА_1 не містять склад адміністративного правопорушення, а саме об`єктивної сторони.

Уповноважена особа НАЗК Пивовар С.В. не уважно дослідив матеріали перевірки та безпідставно зробив висновок про наявність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення. Уважає, що дії Пивовара С.В. є грубим порушенням частини 3 статті 12 Закону України "Про запобігання корупції", а також положень Порядку оформлення протоколів про адміністративні правопорушення та внесення приписів Національним агентством з питань запобігання корупції, затвердженого рішенням НАЗК від 09 червня 2016 року №5.

Вказує, що факт відсутності в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення не підлягає доказуванню, оскільки це установлено постановою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року.

Зазначає, що у зв`язку із направленням до суду безпідставно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 був вимушений звернутись за професійною правовою допомогою та оплачувати послуги адвокатів, в результаті чого поніс витрати у розмірі 8 332,98 гривень.

Вказує, що протягом розгляду справи у суді ОСОБА_1 турбувався про свою долю, про долю родини. У зв`язку із цим ОСОБА_1 став знервованим, мав певну тривогу, не міг спати без приймання снодійних препаратів, чим завдано йому моральної шкоди.

Розмір моральної шкоди оцінює у 20 000,00 гривень.

Мотивуючи наведеним, просить суд за рахунок коштів Державного бюджету України стягнути на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 8 332,98 гривень та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Олійником О.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість рішення суду першої інстанції.

Вказує, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності протиправних дій Національного агентства з питань запобігання корупції в цій справі суперечить наявним в справі доказам та правовим висновкам Верховного Суду.

Уважає, що суд першої інстанції помилково послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18, яка не підлягала застосуванню через наявність іншого правового висновку, зробленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Стверджує, що заявив правомірну вимогу про відшкодування матеріальної шкоди в формі витрат на адвоката, оскільки саме неправомірне складання третьою особою протоколу про вчинення адміністративного правопорушення і потягнуло за собою об`єктивну необхідність позивача скористатись правовою допомогою адвоката.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

05 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Національного агентства з питань запобігання корупції.

Вказує, що позивачем не доведено протиправність дій Національного агентства під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Стверджує, що ОСОБА_1 несвоєчасно подав повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, за що передбачена адміністративна відповідальність.

Вказує, що уповноважена особа Національного агентства, складаючи протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 172-6 КУпАП, діяла у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Звертає увагу, що із змісту постанови Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року убачається, що вказане судове рішення не містить висновків щодо протиправності дій посадових осіб Національного агентства.

Вказує, що оплата гонорару адвоката за домовленістю про надання правової допомоги має договірний характер, який спрямований на здійснення безпосереднього волевиявлення суб`єкта щодо реалізації законного права.

Гонорар адвоката за договором правової допомоги не є шкодою, загальні положення про відшкодування якої визначені у параграфі 1 глави 82 ЦК України.

Вказує, що з наведених позивачем обґрунтувань не убачається жодного факту заподіяння Національним агентством позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки відсутність обґрунтування не доводить факту заподіяння моральної шкоди позивачу, відтак така вимога не може бути задоволена.

Вказує, що представником позивача у апеляційній скарзі не доведено, що діями відповідача заподіяно моральної шкоди, не надано належних пояснень в чому вона полягає, якими доказами підтверджується, а також не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між складенням Національним агентством протоколу про адміністративне правопорушення та фактом заподіяння на його думку моральної шкоди.

Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції вказав, що гонорар адвоката за договором правової допомоги не є шкодою, загальні положення про відшкодування якої визначені у параграфі 1 глави 82 ЦК України.

Суд вказав, що постановою Печерського районного суду міста Києва не встановлено неправомірність дій уповноваженої особи Національного агентства, що склала протокол про адміністративне правопорушення, які і не встановлено те, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 складено з порушенням вимог Конституції і законів України та/або є таким, що заподіяв майнову шкоду.

Відмовивши у стягнені моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що 08 травня 2018 року уповноваженою особою Національного агентства з питань запобігання корупції Пивоваром Сергієм Вілорійовичем відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № 20-25/32/18 (том 1 а.с.30-39).

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-6 КУпАП - закрито у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (том 1 а.с.120-122).

В обґрунтування матеріальної шкоди, позивач вказує, що така пов`язана із витратами на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи убачається, що 21 травня 2018 року між адвокатом Олійником О.С. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе доручення по наданню клієнту правової допомоги та захисту в кримінальному процесі, у справах, що виникають із адміністративних правопорушень, адміністративних, цивільних та інших судових справах, а також в наданні правової допомоги при представництві інтересів клієнта перед третіми особами.

Відповідно до пункту 3.1 договору за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі та у строки, який зазначається в додатковій угоді до цього договору (том 1 а.с.16-18).

Відповідно до пункту 6.3 договору факт та обсяг надання правової допомоги клієнту фіксується актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до пункту 1 додатку №1 до договору про надання правової допомоги №382/18 від 21 травня 2018 року клієнт доручає адвокатові надавати правову допомогу у суді першої інстанції у справі про адміністративне правопорушення, заведеної щодо клієнта згідно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення від 08 травня 2018 року №20-25/32/18, складеного посадовою особою Національного агентства з питань запобігання корупції.

Згідно пункту 3 вказаного додатку за надання зазначеної в цьому документі правової допомоги, клієнт сплачує адвокатові гонорар (винагороду) в сумі 8 332,98 гривень.

Гонорар сплачується трьома рівними частинами по 2 777,66 грн кожна в такі строки: до 22 травня 2018 року, до 01 червня 2018 року до 15 червня 2018 року (пункт 5 додатку №1).

Факт оплати підтверджується даними квитанцій, що додані до позовної заяви (том 1 а.с. 20-22).

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач посилається на те, що у випадку притягнення позивача до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення ОСОБА_1 втратив би право на державну службу на підставі пункту 3 частини 1 статті 84 Закону України "Про державну службу", його звільнили б із роботи. Внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_1 став знервованим, мав певну тривогу, не міг спати без приймання снодійних препаратів, стан його здоров`я погіршився, що негативно впливало і на його моральний стан.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» (далі- Закон № 1700-VII) Національне агентство забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику. Права та повноваження Національного агентства визначені статтями 11 та 12 Закону.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 12 Закону № 1700-VII та Порядку проведення перевірок Національним агентством з питань запобігання корупції, затвердженого рішенням Національного агентства від 11 серпня 2016 року №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 вересня 2016 року за № 1230/29360 (далі - Порядок), Національне агентство проводить перевірки організації роботи із запобігання і виявлення корупції, зокрема в державних органах.

Повноваження Національного агентства визначені статтею 11 Закону № 1700-VII. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 11 Закону № 1700-VII до повноважень Національного агентства належать здійснення в порядку, визначеному Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17 (провадження № 61-10582св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 201/7848/21 (провадження № 61-5118св22), та інших.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року у справі № 757/23846/18 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-6 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту першого статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Отже, у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц та залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про незаконність складання протоколу про адміністративне правопорушення, а відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу апеляційний суд вказує на таке.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

За змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відтак, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у цьому випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі №370/463/21 (провадження №61-10515св23).

Установлено, що позивач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними актового запису про смерть №18202.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. За змістом вказаної норми, процесуальне правонаступництво - це заміна на будь-якій стадії судового процесу у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.

За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України).

До спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях (частина 1 статті 1230 ЦК України - тут і далі в редакції на час спірних правовідносин).

До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя (частина 3 статті 1230 ЦК України).

В цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. По своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у частині третій статті 1230 ЦК передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди.

Відмовляючи у стягненні компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції помилково уважав, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, а також не надано доказів спричинення позивачу моральної шкоди.

Проте право на компенсацію моральної шкоди, що не була присуджена за життя особи, не спадкується, відтак матеріального та процесуального правонаступництва за такою вимогою не відбувається.

Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, апеляційний суд вказує на таке.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №662/541/15-ц (провадження №61-44995св18) навів такі висновки:

«Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Схожий висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

При застосуванні буквального тлумачення частини першої статті 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Однак це не в повній мірі відповідало би нормам статей 608, 1218, 1219 ЦК України, та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання та спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм, при включенні таких прав до складу спадщини, повинно бути встановлено чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора. Додатковим аргументом включення права на відшкодування шкоди у недоговірному зобов`язанні до складу спадщини вказує зміст частини першої статті 1231 ЦК України, у якій передбачено перехід у спадщину обов`язку відшкодувати майнову шкоду у недоговірному зобов`язанні».

У справі, що переглядається апеляційним судом, право на відшкодування шкоди, пов`язане із витратами на правову допомогу під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , тобто безпосередньо пов`язане із особою позивача, оскільки зумовлено завданням позивачу збитків внаслідок протиправних дій посадовими особами, відтак пред`явлення такого позову є способом захисту права, пов`язаного із особою спадкодавця, та має суто особистий характер. Отже за цією вимогою також матеріального та процесуального правонаступництва не відбувається.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до частини 3 статті 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування частини першої цієї статті.

Ураховуючи те, що правовідносини, що виникли у справі не допускають правонаступництва, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, а провадження у справі слід закрити на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України.

За установлених обставин, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Олійника Олега Станіславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року - скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Національного агентства з питань запобігання корупції та Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - уповноважена особа Національного агентства з питань запобігання корупції Пивовар Сергій Вілорійович, про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними діями посадової особи органу державної влади - закрити на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

Т.О. Невідома