Справа № 146/519/24
"30" липня 2024 р. Томашпільський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,
за участю секретаря судового засідання Ремізової Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовною заявою представника позивача Відділу Служби у справах дітей Вапнярської селищної ради Балдинюк Інни Миколаївни до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, -
Відділ служби у справах дітей Вапнярської селищної ради звернувся до суду з позовом в інтересах малолітніх дітей до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей.
Позовні вимоги мотивовано тим, що до відділу служби у справах дітей Вапнярської селищної ради надійшло повідомленя від служби у справах дітей Тульчинської міської ради про те, що 6 лютого 2024 року до Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області звернулася громадянка ОСОБА_1 з метою встановленя факту жорстокого поводження відносно її малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з конфліктами, які виникають із співмешканцем. За результатами проведення оцінки рівня безпеки дітей, наданим ССД Тульчинської міської ради діти знаходяться в небезпеці у зв`язку з тим, що діти перебували під наглядом особи з наявними ознаками зміненої свідомості, а саме, наркотичного сп`яніння. Діти мали зовнішні ознаки недогляду та занедбаності. Діти недоглянуті та відстають у розвитку. Неналежне ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей створює реальну загрозу для здоров`я, життя та розвитку дітей.
Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29 квітня 2024 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 18 червня 2024 року підготовче провадження по справі закрите, справу призначено до розгляду по суті.
Від представника позивача Служби у справах дітей Вапнярської селищної ради Балдинюк І.М. надійшла заява, в якій просить справу розглядати без її участі, не заперечує щодо винесення по справі заочного рішення.
Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про причини неявки суд не повідомила, про дату час та місце слухання справи повідомлялася завчасно шляхом оголошення на сайті суду.
В зв`язку з чим суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Вапнярка Томашпільського району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , що видане 19 жовтня 2020 року Вапнярською селищною радою Томашпільського району Вінницьокї області, актовий запис № 36. У графі «батько» записано ОСОБА_5 , а у графі «мати» - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Вапнярка Тульчинського району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2 , що видане 30 грудня 2021 року Томашпільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області.У графі «батько» записано ОСОБА_5 , а у графі «мати» - ОСОБА_1 .
Відповідно до актів проведення оцінки рівня безпеки дитини Служби у справах дітей Вапнярської селищної ради, в дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було виявлено синці, які сходять, поодинокі подряпини, опрілості від носіння памперсу, відповідно до висновку амбулаторного медичного огляду матері ОСОБА_1 від 06 лютого 2024 року виявлено амфетамін, зі слів матері вона не вживає наркотики і не розуміє чому вони виявлені в організмі, із спостережень комісії у матері ОСОБА_1 спостерігаються напади агресії на працівників .
З копії витягів амбулаторних карт ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видно, що дітям при народженні надано статус R75. За результатами ПЛР - обстеження 19 травня 2022 - ОСОБА_2 була знята з обліку R75. Щеплення дітям не проводилися через усну відмову батьків. Діти частохворіючі, часто лікувались в Тульчинській ЦРЛ з приводу простудних захворювань, розладу функції шлунку, анемії. Періодично оглядалися сімейним лікарем в тому числі вдома. Через агресивну та неадекватну поведінку матері - обстеження проводилися з ініціативи лікарів. Діти недоглянуті та відстають у розвитку. З серпня 2022 року мати перестала відповідати на телефонні дзвінки.
Так, згідно з ч.3 ст.51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч.1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У даній справі судом встановлено, що батьки належним чином не займаються вихованням своєї дитини, не цікавляться її розвитком, не приймають участі в утриманні, навчанні та її вихованні.
Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини у батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої ст. 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Зокрема, до таких підстав згідно з п.п.2-5 ч.1 ст. 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоке поводження з дитиною; батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, такі в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч.1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21).
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.
При наведених вище конкретних обставинах суд вважає встановленим, що дійсно станом на день відібрання дітей існували умови, загрозливі для їх життя і здоров`я і були підстави для негайного їх відібрання від матері. Суд погоджується з тим, що на теперішній час є підстави для відібрання дітей від відповідача, оскільки умови для їх проживання відсутні і дійсно існує загроза для здоров`я дітей та їх життя.
Суд вважає, що відібрання дітей від матері відповідає їх інтересам.
При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (справа "Савіни проти України") у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя.
Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідачка ОСОБА_1 відповідно до ч.3 ст. 170 СК України не позбавлена можливості повернути дітей, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дітей, і суд за заявою матері може постановити рішення про повернення їй дітей.
Враховуючи вищевикладене, а саме те, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обов`язки по догляду, вихованню та розвитку малолітніх дітей, враховуючи наявність реальної загрози для їх життя, здоров`я та розвитку, повноцінний фізичний та духовний розвиток, безпеку, гармонію та спокій, ставлячи на перше місце найкращі інтереси дітей та оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що позовні вимоги про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).
При визначенні суми стягнення аліментів суд враховує вікову категорію дітей та їх звичайні потреби, відсутність самостійного доходу, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, обов`язок та відповідальність батьків за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей, виходячи із їх найкращих інтересів.
А тому, з огляду на вищевикладене, керуючись принципами, законності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне вимогу про стягнення аліментів задовольнити, стягнути з відповідачки ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі по 1/3 всіх видів їх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28 березня 2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
У відповідності до п. 1. ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь дітей аліментів в частині суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивач був звільнений від його сплати при зверненні до суду з даною позовною заявою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 12, 14, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.19, 150, 160, 170, 181, 182 СК України, ст.ст.7, 10, 76-82, 89,263, 280,430 ЦПК України, суд -
Позовну заяву представника позивача Відділу Служби у справах дітей Вапнярської селищної ради Балдинюк Інни Миколаївни до ОСОБА_1 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.
Відібрати малолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 від матері ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 без позбавлення її батьківських прав.
Стягувати з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи стягнення з 28 березня 2024 року шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дітей, відкритий у банківській установі.
Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , жительки АДРЕСА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211, 20 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 09 серпня 2024 року.

Суддя: І. В. Скаковська