ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/424/24 Справа № 204/4463/20 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Халаджи О.В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в у. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дрозд Роман Юрійович на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки (суддя першої інстанції Дубіжанська Т.О),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001р., що зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю № 033475 та визнати договір дарування земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, що посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., реєстровий № 4876, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Мотивує скаргу тим, що через не надання відповідачем без поважних причин витребуваних ухвалою суду документів, а саме проекту відведення у приватну власність громадянам земельної ділянку № НОМЕР_1 площею 0,025 га та земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,027 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 за правилом ч. 10 ст. 84 ЦПК України суд першої інстанції повинен був визнати обставини для з`ясування яких витребувалися докази відсутність проекту відведення у приватну власність громадянам земельної ділянку № НОМЕР_1 площею 0,025 га та земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,027 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Також наголошує на тому, що визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001р., що зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю № 033475 є належним способом захисту порушеного права позивача.

Наголошує на тому, що земельна ділянка площею 0,0513 га, кадастровий номер 14 :07:251:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходилась у користуванні власника домоволодіння (що змінювались декілька разів та таке право передавалось) ще з 1933 року.

Вказує, що належними доказами підтверджується факт будівництва першим землекористувачем житлового будинку на такій земельній ділянці, та факт переходу прав від першого землекористувача до кінцевого землекористувача позивача права постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 просив рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Від представника Дніпровської міської ради Гуртового В.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що твердження позивача, що збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 так і теперешнього власника ОСОБА_3 відбулося за рахунок земельної ділянки, не підтверджено доказами.

ОСОБА_5 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Німак Є.Ю. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник Дніпровської міської ради Пренко А.В. проти задоволення скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 197/49 від 16.09.2009 року ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0513 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У вересні 2008 року, на підставі заяви ОСОБА_6 , ТОВ «Квартал» було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,0513 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-35).

04.03.2010 року на підставі даного рішення було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_6 серія ЯК № 630507(а.с. 27).

14.02.2019 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою А.В., зареєстрованого за №№ 314 та 318, ОСОБА_6 подарувала позивачу ОСОБА_1 домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0513 га, кадастровий номер: :07:251:0016, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 14-17, 24-25).

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0520 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд була ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, серії I-ДП № 073923 від 10.01.2001 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23.11.2000 року № 2932 (а.с. 77).

19.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування домоволодіння та земельної ділянки площею 0,027 га кадастровий номер :07:251:0025, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованого за №№ 4876 та 4878 (а.с. 84-85).

Як на підставу для визнання недійсним державного акту відповідача ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку, позивач ОСОБА_1 вказує, зокрема, на те, що на його замовлення було виготовлено висновок № 3 судової земельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом Рибкіним В.П. від 10.04.2020 року, згідно якого наявне накладання земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) площа земельної ділянки останнього зменшилася на 21.8 кв.м., а площа земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) відповідно збільшилася на 21.8 кв.м. Крім того, позивач вважає, що при виділенні земельної ділянки як відповідач-1, так і відповідач-2 повинні були врахувати положення ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень» (в редакції, що діяла на момент видачі відповідачу Державного акту), але не врахували, а тому Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001 року видано з порушенням ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», що затверджено Наказом Держкоммістобудування 17.04.1992 року № 44 - без врахування відстані у 1 м між будівлями для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, через що позивач позбавлений можливості нормально користуватись будівлею: проводити ремонтні роботи, доглядати за нею.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, з огляду на недоведеність порушеного права позивача.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно із частинами 1- 4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 449/1165/17 (провадження № 61-22096св19) зазначено про те, що згідно із пунктом 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр», у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України). ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позасудовому порядку мають можливість скористатися визначеним у пункті 4 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» способом відновлення своїх порушених прав, шляхом усунення технічних помилок, і лише у разі, якщо цей спосіб виявиться недієвим, чи згоди щодо визначення конкретних меж земельних ділянок не буде досягнуто, позивачі, чиї права порушені у результаті невідповідності інформації землевпорядної документації фактичним даним щодо площі, лінійних розмірів та конфігурації земельних ділянок, так і даним, визначеним державними актами, що є порушення вимог земельного законодавства, можуть звернутись до суду за захистом порушених прав.

У справі, що переглядається: суд встановив, що 14.02.2019 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою А.В., зареєстрованого за №№ 314 та 318, ОСОБА_6 подарувала позивачу ОСОБА_1 домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0513 га, кадастровий номер: :07:251:0016, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

19.10.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори дарування домоволодіння та земельної ділянки площею 0,027 га кадастровий номер :07:251:0025, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованого за №№ 4876 та 4878 (а.с. 84-85).

Суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту порушення прав та інтересів позивача, що полягало у самовільному зайнятті відповідачем частини земельної ділянки, яка належить позивачу, не доведено факту невідповідності розміру та площі земельних ділянок відповідно до наявних державних актів, не доведено накладання однієї земельної ділянки на іншу згідно документів, оскільки відповідно до висновку експертизи № 3 від 10.04.2020 року неможливо встановити причину по якій відбулось накаладення, на земельну ділянку, належну позивачу; межі земельної ділянки з кадастровим номером 121000000:07:251:0016 із межами земельної ділянки із кадастровим номером :07:251:0025 згідно координат поворотних точок даних земельних ділянок.Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з мотивів того, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів.

Також апеляційний суд вважає. що слід наголосити на тому, що ОСОБА_6 , як попередня власниця домоволодіння, у 18.10.2008 року погодила із ОСОБА_2 межі земельної ділянки за адресоюю: АДРЕСА_1 , в даному акті не вказано будь - яких заперечень від обох сторін.

Крім того, як встановлено матеріалами справи, що передача у власність земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0520 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , відбулась на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 2932 від 23.11.2000 року, а земельна ділянка позивача загальною площею 0,513 га, за адресою АДРЕСА_1 , була передана у власність рішенням Дніпропетровської міської ради №197/49 від 16.09.2009 року, а тому посилання відповідача стосовно того, що його домоволодіння побудованого у 1933 році, а тому йому встановлено раніше межі земельної ділянки є безпідставним.

Враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення позову ОСОБА_1 з указаних підстав.

Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Дрозд Роман Юрійович залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий - суддя О. В. Халаджи