ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1418/20 Головуючий суддя І інстанції Шахова В. В.
Провадження № 22-ц/818/28/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: спори про припинення права власності на земельну ділянку
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлова Єгора Олеговича на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2022 року, по цивільній справі № 621/1418/20 за позовом заступника керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашиної Оксани Юріївни, в інтересах держави в особі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року заступник керівника Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Черкашина О.Ю. звернулася з позовом до суду в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Зміївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації, в якому просить:

1) Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 276 від 15.06.2012 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, пасовища, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради;

2) Визнати незаконним та скасувати розпорядження Зміївської районної державної адміністрації № 598 від 14.11.2012 громадянину ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, пасовища, із земель запасу сільськогосподарського призначення, за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради;

3) Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 976642 від 10.12.2012 на право власності на земельну ділянку, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10.12.2012 за № 06678, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0016;

4) Скасувати у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0016 запис про державну реєстрацію цієї земельної ділянки за № 06678;

5) Зобов`язати громадянина ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0016 площею 2 га у відання держави в особі НПП «Гомільшанські ліси».

Позов мотивовано тим, що розпорядженням Зміївської РДА Харківської області за №276 від 15 червня 2012 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. Розпорядженням Зміївської РДА №598 від 14.11.2012 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 виданий державний акт серії ЯМ №976642 від 10.12.2012 року на право власності на земельну ділянку, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10.12.2012 за №06678, відповідно до якого останньому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0016. ОСОБА_1 звернувся до Зміївської РДА Харківської області з заявою про надання дозволу на розробку проекту. Під час розгляду вказаної заяви матеріали щодо направлення райдержадміністрацією до Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області листа з проханням надати позицію щодо можливості надання дозволу на розроблення документацій із землеустрою, на підставі яких земельна ділянка може бути передана у власність (користування), а також перевірити її бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній і землевпорядній документації, розробленій на місцевому рівні, якими обґрунтовуються довгострокові стратегії планування та забудови території населеного пункту і розвитку відповідної територіальної громади відсутні, а відтак повна та достовірна інформація щодо додержання законодавства і можливості відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства на бажаній ОСОБА_1 земельній ділянці відсутня. У той же час листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 24 квітня 2020 року № 04.01-22-1844 та НПП «Гомільшанські ліси» від 04.05.2020 №02-36/214 земельна ділянка, яка територіально знаходиться між земельними ділянками з кадастровими номерами :01:012:0014 та :01:012:0018 з урахування «Проекту створення національного природного парку «Гомільшанські ліси» знаходиться в зоні регульованної рекреації НПП. На час формування земельної ділянки з кадастровим номером: :01:012:0016, винесення оспорюваного розпорядження про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться на території об`єкту природно-заповідного фонду України (Національного природного парку), надання її у власність громадянину для індивідуального садівництва, необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Харківської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до компетенції якого належить таке погодження в межах його повноважень. Наведенні порушення призводять до порушення цілісності земель НПП, що створює загрозу його існування. Передача райдержадміністрацією вказаної земельної ділянки у власність громадянину для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення призвело до фактичної зміни меж Національного природного парку в частині їх зменшення та ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням Національного природного парку в природному стані як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення, такі дії були здійснені усупереч процедури, встановленої законом. Спірна ділянка має природоохоронне, еколого-освітнє, рекреаційне та естетичне значення. Отже, розпорядження Зміївської РДА Харківської області є такими, що суперечать актам цивільного законодавства, порушують цивільні права та інтереси позивачів та підлягають визнанню незаконними та скасуванню. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем Чугуївська РДА Харківської області надано відзив на позов, в яких посилається на те, що позивач намагається повернути земельну ділянку кадастровий номер :01:012:0016, проте земельна ділянка з цим кадастровим номером відсутня в Публічній кадастровій карті України та відсутня в Державному земельному кадастрі України. В матеріалах справи відсутній витяг з Державного земельного кадастру України.Даний факт унеможливлює встановлення дійсного місцезнаходження спірної земельної ділянки її координати, що в свою чергу свідчить про відсутність доказів знаходження спірної земельної ділянки саме в межах об`єкту природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси». Позивач намагається повернути земельну ділянку державі в особі Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що в свою чергу є необгрунтованим, оскільки враховуючи вимоги ст. 122 Земельного кодексу України, на теперішній час розпорядником та власником земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Таким чином, НПП «Гомільшанські ліси» не має повноважень розпоряджатись спірною земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та здійснювати право власності щодо неї. У листі департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 24.04.2020 № 04.01-22-1844 відсутнє посилання що саме дана спірна земельна ділянка знаходиться в межах природно-заповідного фонду НПП «Гомільшанські ліси».Таким чином представник відповідача зазначає, що відсутній письмовий доказ, що саме спірна земельна ділянка входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду. Щодо доводів позивача про те, що видання спірних розпоряджень від 15.06.2012 № 278 та від 14.11.2012 № 598 здійснювалось без отримання інформації органу місцевого самоврядування про бажане місце розташування на відповідність затвердженому генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації, є необгрунтованими, оскільки отримання такої інформації нормами діючого на час видання спірних розпоряджень не вимагалось, у зв`язку з тим, що дана спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту. Доводи позивача про те, що відповідачем під час видачі оскаржуваних розпоряджень не ставилось питання щодо виявлення обмежень, обтяжень спірної земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки п.2 розпорядження №276 від 15.06.2012 року зазначено, що проектом відведення необхідно визначити наявність на земельній ділянці обмежень (обтяжень) та сервітутів. Тобто, якщо у проекті були відсутні такі обмеження земельної ділянки як її знаходження на території об`єкту природно- заповідного фонду, це свідчить, що згідно землевпорядної документації дана земельна ділянка на час відведення не входила в межі об`єкту природно-заповідного фонду.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2022 року позовні вимоги Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, Національного природного парку «Гомільшанські ліси» до Чугуївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 , третя особа: Департамент екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту, скасування запису про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Зміївської районної державної адміністрації Харківської області №276 від 15 червня 2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №598 від 14.11.2012 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Задонецької сільської ради.

Визнано недійсним державний акт серії ЯМ №976642 від 10.12.2012 року на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних договорів оренди землі 10.12.2012 року за № 006678, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0016.

Скасовано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:0016 запис про державну реєстрацію земельної ділянки за №06678.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку із кадастровим номером :01:012:0016 площею 2 га у відання держави в особі НПП "Гомільшанські ліси".

Стягнуто з Чугуївської РДА Харківської області, ОСОБА_1 судовий збір на користь Харківської обласної прокуратури по 5 255 грн ( п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять) з кожного.

На вказане рішення суду першої інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Павловим Є.О. подана апеляційна скарга, в які посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права він просить рішення скасувати, та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не з`ясовано чи перебуває земельна ділянка в межах НПП «Гомільшанські ліси».

Вказує, що не було доведено обставини, що мають значення для справи й суд першої інстанції визнав такі обставини встановленими, а саме судом не було взято до уваги неналежні докази, подані прокурором, а саме копії Проекту створення НПП «Гомільшанські ліси» та «Проекту організації території національного природного парку «Гомільшанські ліси», який затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 28.11.2011 №478 та комісійне дослідження спеціалістів за досудовим розслідуванням у кримінальному провадження №0000727 від 15.11.2019р.

Зазначає, що висновку викладені у рішення суду не відповідають обставинам справи.

Вважає, що після відкриття провадження у справі, суд повинен був залишити позовну заяву без розгляду, проте таке клопотання залишено поза увагою

У відзиві на апеляційну скаргу НПП «Гомільшанські ліси» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що передача у власність ОСОБА_1 призвело до фактичної зміни меж НПП «Гомільшанські ліси» в частині її зменшення.

Вважає доводи апелянта про те, що НПП не є власником та користувачем спірної земельної ділянки та відсутні докази про належність спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду є безпідставними.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представниці прокуратури та НПП «Гомільшанські ліси», за відсутності інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та не з`явилися у судове засідання з невідомих причин, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності факту належності спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду на підставі належних доказів, які в ході судового розгляду відповідачами не були спростовані, отже позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що згідно розпорядження Зміївської РДА Харківської області за №276 від 15 червня 2012 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. (т.1 а.с.11)

Розпорядженням Зміївської РДА №598 від 14.11.2012 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2га пасовища із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Задонецької сільської ради. (т.1 а.с.12)

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_1 виданий державний акт серії ЯМ №976642 від 10.12.2012 року на право власності на земельну ділянку, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 10.12.2012 за №06678, відповідно до якого останньому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:012:0016. (т.1 а.с.17)

З листа Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 21 січня 2020 року № 04.01-22-218 вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться на території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», проекти землеустрою щодо їх відведення до Департаменту не надходили та не погоджувались (т. 1 а.с. 13, зворотній бік).

Проте відповідно до вказаного листа Департаменту проект землеустрою щодо формування та відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером 21782500:01:012:0016 для погодження не надходив та не погоджувався.

Таким чином, формування вказаної земельної ділянки з кадастровим номером 21782500:01:012:0016, яка розташована на території НПП, проведено усупереч вимогам ст. 186 ЗК України та ст.54 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною шостою статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення (стаття 19 ЗК України).

Згідно із статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Аналогічний зміст має частина перша статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 ЗК України).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду (частини друга - четверта статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Указані статті імперативно відносять землі, яким встановлено статус територій чи об`єктів природно-заповідного фонду, до категорії земель природно-заповідного фонду за фактом знаходження на них об`єктів, які мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Із аналізу наведеної вище норми можна дійти висновку, що національний природний парк - установа загальнодержавного значення із чітко визначеною метою (природоохоронна, рекреаційна і т.д.); ділянки землі для формування цього об`єкту вилучаються з господарського використання (наприклад, з лісових господарств, з сільськогосподарських виробництв, промисловості і т.п.); до складу територій можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів, тобто із приватної чи комунальної власності такі території вилучаються і передаються на баланс цієї установи.

Парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва оголошуються найбільш визначні та цінні зразки паркового будівництва з метою охорони їх і використання в естетичних, виховних, наукових, природоохоронних та оздоровчих цілях. Парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення є природоохоронними рекреаційними установами. Оголошення парків-пам`яток садово-паркового мистецтва провадиться з вилученням у встановленому порядку або без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва можуть проводитися наукові дослідження (стаття 37 Закону України «Про природно-заповідний фонд України).

Згідно з частиною першою статті 38 вказаного Закону на території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забороняється будь-яка діяльність, що не пов`язана з виконанням покладених на них завдань і загрожує їх збереженню. На території парків-пам`яток садово-паркового мистецтва забезпечується проведення екскурсій та масовий відпочинок населення, здійснюється догляд за насадженнями, включаючи санітарні рубки, рубки реконструкції та догляду з підсадкою дерев і чагарників ідентичного видового складу, замість загиблих, вживаються заходи щодо запобігання самосіву, збереження композицій із дерев, чагарників і квітів, трав`яних газонів (частина друга статті 38 Закону № 2456-XII).

Частиною п`ятою статті 38 вказаного Закону встановлено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Частинами 1, 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку.

Указом Президента України від 06 вересня 2004 року №1047/2004 на території Зміївського та Первомайського районів Харківської області створено Національний природний парк «Гомільшанські ліси» площею 14314,8 га.

Пунктами 1.2., 1.6 Положення про Національний природний парк «Гомільшанські ліси», затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 30 вересня 2011 року № 367 передбачено, що Парк є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою загальнодержавного значення і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Загальна площа Парку становить 14 314,8 гектара земель, у тому числі - 3 377,3 гектара, які надаються Парку у постійне користування, і 10 937,5 гектара, що включаються до його складу без вилучення.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.3 Положення передбачено, що територія Парку враховується в усіх видах землевпорядної, проектно-планувальної та проектної документації.

Функціональне зонування території Парку здійснюється відповідно до Проєкту організації його території, що затверджується у встановленому порядку Мінприроди.

На території Парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяються такі зони: заповідна зона; зона регульованої рекреації; зона стаціонарної рекреації; господарська зона.

Для кожної зони з урахуванням її наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання.

Як передбачено пунктом 4.3.2 Положення, зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць. У межах зони регульованої рекреації знаходяться об`єкти комунального призначення Парку.

На території цієї зони забороняється , зокрема, будівництво промислових та інших споруд, у тому числі тимчасових, не пов`язаних з діяльністю Парку; будівництво магістральних шляхів, трубопроводів, ліній електромереж та інших комунікацій, а також будівництво та експлуатація господарських, житлових, розважальних та інших об`єктів, не пов`язаних з функціонуванням Парку.

Ураховуючи імперативні положення статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» і статті 43 ЗК України, земля національного природного парку є землями природно-заповідного фонду, перебуває під особливою охороною, щодо неї встановлений спеціальний порядок вилучення (стаття 150 ЗК України), відтворення і використання, а також обмеження щодо її цивільного обороту.

Так, пунктом «в» частини четвертої статті 83 ЗК України визначено, що землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із комунальної у приватну власність.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом (пункт «г» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Частина перша статті 150 ЗК України відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.

Відповідно до частини другої статті 150 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Системний аналіз вказаних норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема для будівництва житла, був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143).

Згідно частини другої статті 393 ЦК України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:012:0016 перебуває в межах Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що підтверджується проєктом створення парку, листом Департаменту екології та природних ресурсів Харківської обласної державної адміністрації від 04 лютого 2020 року № 04.01-22-459, листом Національного природного парку «Гомільшанські ліси» від 04 травня 2020 року №02-36/214, викопіюванням з лісовпорядного планшету, висновком Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна.

З наданих до суду картографічних даних по Національному природному парку «Гомільшанські ліси», у яких визначене зонування та квартали парку, його структура, а також зі звіту спеціалістів у кримінальному провадженні вбачається визначення меж та координат цього парку. Відповідачі вказаних доказів не спростовали, тому колегія судді відхиляє доводи скарги про недоведеність цих обставин.

Статус Національного природного парку «Гомільшанські ліси» як об`єкта природно-заповідного фонду, підтверджується проектами його створення та організації території, а також безпосередньо відповідним Указом Президента.

Враховуючи, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території Національного природного парку «Гомільшанські ліси» із комунальної власності, право власності територіальної громади на цю ділянку не припинилося і до фізичної особи - відповідача не перейшло.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року у релевантній справі № 621/394/20, провадження № 61-5014св23

До того ж, проєкт землеустрою щодо формування та відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0016 дійсно не погоджувався з органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища, що суперечить вимогам статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та свідчить про неправомірність набуття особою права власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду. Відповідачі цього висновку суду не спростували.

Зазначене відповідає правовому висновку, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2019 року по релевантній справі № 371/463/17-ц, провадження № 61-1135св19.

Крім того, відповідні повноваження щодо зміни меж національних природних парків за законом належать виключно Президенту України (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №544/1336/13-а).

При передачі спірної земельної ділянки у приватну власність рішення щодо визначення категорії та зміни цільового призначення з урахуванням її знаходження на території національного природного парку не приймалось.

Суд першої інстанції, на підставі не спростованих відповідачами доказів встановив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює її передачу у приватну власність з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

Передача спірної земельної ділянки у власність громадянина для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з урахуванням того, що вона знаходиться у зоні регульованої рекреації національного природного парку, де діють обмеження щодо заборони будівництва, призвела до незаконного зменшення меж Національного природного парку «Гомільшанські ліси», що має істотне суспільне значення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у релевантній справі № 575/462/21, провадження № 61-2648св22.

Отже суд на підставі неспростованих відповідачами належних та допустимих доказів правильно встановив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:012:0016 знаходиться в межах земель території Національного природного парку «Гомільшанські ліси», які є землями природно-заповідного фонду та внаслідок цього не підлягає передачі у приватну власність, а здійснення будівництва на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням національного природного парку та суспільним інтересам, оскільки може перешкоджати його збереженню в природному стані, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог відповідає нормам матеріального права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням закону потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому за таких умов негаторний позов є ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику (пункти 7.29-7.30). Тому наведені з цього приводу доводи скарги, а також аргументи скарги щодо спливу позовної давності є безпідставними.

Оскаржувані рішення щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою та затвердження проєкту землеустрою, видані одним відповідачем у цій справі в інтересах іншого відповідача у цій справі, є незаконними відповідно до встановлених обставин справи, що не спростовано в суді апеляційної інстанції, та з огляду на істотний публічний інтерес до предмету спору, який у даному випадку згідно Закону України «Про прокуратуру» захищає прокурор.

За змістом правового висновку Верховного Суду щодо необхідності оцінки конкретного способу захисту цивільного права та його ефективності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункти 38-40), тощо) випливає визначене у ст. 2 ЦПК України завдання суду оцінити зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, характер його порушення, невизнання або оспорення, наслідки цього у їх зв`язку із заявленими у позові способами захисту такого права чи інтересу.

Оскарження таких наказів та державного акту, передбачене законом (частина друга статті 55 Конституції України, пункт 10 частини другої статті 16, частина друга статті 393 ЦК України) має наслідком досягнення захисту порушеного права позивача та забезпечує його відновлення у взаємодії з іншими заявленими способами захисту.

Враховуючи зазначений вище правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.29-7.30), встановлення підстав для захисту порушених прав на землю в межах негаторного позову перебуває у зв`язку із законністю рішень органів держави або місцевого самоврядування, на підставі яких відбулись, зокрема, зміни у реєстраційному підтверджені державою такого права за позивачем. Оскільки незаконність таких рішень має бути встановлена компетентним органом, то оскарження до суду таких рішень з вимогою їх скасування хоч і не є обов`язковою умовою реалізації відповідного негаторного позову, але й не суперечить ефективним цілям цього позову, особливо якщо такі рішення стосуються особи, до якої фактично звернений негаторний позов. Також треба враховувати, що визнання судом недійсними чи скасування таких рішень є відповідно до умов частини третьої статті 26 Закону про державну реєстрацію підставою для відновлення реєстраційного підтвердження державою права на земельну ділянку, за захистом якого звернувся позивач, що також є елементом відновлення порушеного права (визнання його державою).

Якщо позивач звертається з декількома позовними вимогами, які відповідають способам захисту, передбаченим законом, та не суперечать одна одній (їх реалізація не суперечать одна одній), можуть бути розглянуті в межах одного судового провадження, то той факт, що задоволення однієї якоїсь окремо взятої з цих вимог не призведе до ефективного відновлення порушеного права чи інтересу позивача, за умови, що задоволення їх всіх до такого відновлення призведе, а кожна окремо не заважає реалізації найбільш ефективної, не дає підстав для відмови у задоволенні такої окремо взятої вимоги, зокрема, якщо вона є реалізацією позивачем частини другої статті 55 Конституції України та пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України. Протилежне суперечить принципам доступу до правосуддя, які захищає ЄСПЛ (наприклад, параграфи 22-23 рішення від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland»), серія А, № 32, заява № 6289/73).

Задоволення позовних вимог позивача відповідно до закону призводить до відновлення порушеного права, за захистом якого він звернувся, та за відсутності сумнівів щодо конституційності застосованих судом норм матеріального права в цілому відповідає позитивному обов`язку Держави забезпечити ефективний захист основоположних конституційних прав, що відповідає змісту правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98).

Отже, є безпідставними доводи скарги щодо необхідності відмови у задоволенні позову через неефективність обраного способу захисту порушених прав, оскільки такий підхід порушує право на суд, передбачене як частиною першою статті 4 ЦПК України, так й частиною другою статті 55 Конституції України, пунктом 10 частини другої статті 16, частиною другою статті 393 ЦК України, які передбачають законний та пропорційний з легітимною метою спосіб захисту права власності.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 621/3475/19, провадження № 61-8186св22, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, провадження № 61-5014св23.

Повернення Національному природному парку «Гомільшанські ліси» спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки, яка належить до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоб попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і, зокрема, частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки ОСОБА_2 при її купівлі, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та є частиною національного природного парку. Немає жодних підстав вважати, що відповідачка не могла співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості та власними діями щодо останнього.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, провадження № 61-5014св23.

Твердження ОСОБА_2 про пропуск прокурором строку позовної давності судова колегія також вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що, оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Оспорювані рішення датовані 2010 та 2011 роками, а прокурор звернувся з позовом до суду у березні 2021 року, оскільки позивачам, в інтересах яких пред`явлено позов прокуратурою, стало відомо про порушення прав та законних інтересів саме під час досудового розслідування кримінального провадження від 15 листопада 2019 року. Не всі органи, в інтересах яких подано позов, на момент допущення порушення прав держави в силу своїх повноважень та можливостей могли і повинні були дізнатися про порушення прав. Отже, підстав вважати пропущеним строк позовної давності не вбачається.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, висновків суду не спростовані, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлова Єгора Олеговича - адвоката Павлова Єгора Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30 січня 2024 року

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.