Справа № 289/2980/23
Номер провадження 2/289/203/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Мельника О.В., з секретарем судових засідань Галькевич Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце знаходження / місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління національної поліції в Житомирської області (місце знаходження: Старий Бульвар, 5/37, м. Житомир, Житомирської області, 10001) та Державної казначейської служби України (місце знаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Головного управління національної поліції в Житомирській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги в позовній заяві зазначає, що працівники Відділення поліції № 3 Житомирського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області, порушили права і свободи громадянина України та з порушенням ст. 19 Конституції України притягли позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, звинувативши у домашньому насильстві яке він не вчиняв.

Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.10.2023 року у справі № 289/2397/23 провадження про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вважає, що своїми діями працівники поліції чинили тиск на позивача, адже ніяких оперативних заходів не було проведено стосовно нього у ту хвилину, згідно законодавства України та у певній процедурі, здійснювали незаконні дії.

За короткий проміжок часу позивач та його родина зазнали психічних та моральних страждань втручанням поліцією у приватне життя родини, тиску психологічному. Тому, на підставі викладеного оцінує завдану моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., як компенсацію втручання у приватне життя позивача та його родини.

Також в позовній заяві зазначає, що неправомірні дії відповідача, які виразилася у тривалому й безпідставному твердженні працівниками ГУ НП у Житомирській області, щодо порушення ним закону, незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, потягло за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку та змусило витрачати свій вільний час та кошти на захист свого порушеного права та захисту чесного імені, в результаті чого йому спричинена моральна шкода, в розмірі 10 000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Житомирській області в судове засідання не з`явився, подали до суду письмовий відзив на позовну заяву, проти задоволення позову заперечили, зазначивши, що будь яких доказів на обґрунтування своїх вимог позивачем не надано. Також заперечують щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв і клопотань до суду не подали.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Таким чином, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) наявність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, незаконного накладення штрафу та послідуючого закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина друга ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогійний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/2.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано Постанову Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі № 289/2397/23 (роздруковану з ЄДРСР), якою провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 5 частини 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.

Законом передбачено, що суд який розглядає справу, може самостійно при здійсненні судочинства використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, на який сторона у справі посилається як на доказ для доведення певних обставин.

За таких обставин суд приймає, як доказ надану позивачем копію Постанови.

Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано.

У мотивувальній частині Постанови Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі № 289/2397/23 вказано, що:

« ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи в Радомишльському районному суді Житомирської області повідомлений належним чином, шляхом направлення SMS-повідомлення на номер мобільного телефону, відповідно до заявки про отримання судової повістки в електронній формі, яка підписана останнім. Причини своєї неявки ОСОБА_1 не повідомив, а тому, відповідно до ст. 268 КУпАП, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього, письмові заперечення від якого до суду не надходили.»

«Як вбачається з вищезазначеного протоколу про адміністративне правопорушення у розділі «суть правопорушення» зазначено, що ОСОБА_1 ображав нецензурними словами, погрожував колишній дружині ОСОБА_2 , не впускав її до будинку, однак не зазначено, що вказаними діями могла бути чи була завдана шкода економічному або психологічному здоров`ю потерпілої, а тому обставини домашнього насильства, описані у протоколі, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП»

«Будь-яких інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 30.09.2023 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.»

За результатами розгляду справи суд постановив: «Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення».

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Факти встановлені Постановою Радомишльського районного суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі № 289/2397/23 є преюдиційними і ґрунтуються на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, що забезпечує єдність судової практики.

А тому, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту незаконного притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальностіу зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутності в його діях складу адміністративних правопорушень відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області прав.

У зв`язку із незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивач ОСОБА_1 , вимушений був змінити звичний спосіб життя, зазнати душевних страждань.

Позивачем доведено факт наявність шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому суд вважає, наявні підстави для стягнення моральної шкоди.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Заперечуючи проти заявлених вимог представник відповідача зазначає, що Рішенням суду не встановлено неправомірної чи протиправної поведінки працівників поліції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, і встановлені судом обставини, а саме незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок дій працівників поліції, а саме: негативні почуття через безпідставність звинувачень, налагодження нормального життєвого ритму, відсутність істотних негативних наслідків для позивача, відсутність будь-яких інших доказів, крім Постанови суду від 06.10.2023 у справі № 289/2397/23.

Також суд враховує, що участі у розгляді справи № 289/2397/23 ОСОБА_1 особисто або через представника не приймав, а тому не витрачав час та зусилля, для доведеності своєї чесності і порядності. Тому, суд приходить до висновку, що заявлений розмір шкоди в 10 000,00 грн. є завищеним.

За таких підстав суд дійшов до переконання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн. і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу компенсацію для позивача.

Визначений судом розмір відшкодування є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнав у зв`язку із притягненням працівниками відділення поліції № 3 Житомирського РУП ГУ НП України в Житомирській області до адміністративної відповідальності за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Щодо заявлених позовних вимог до казначейської служби то відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органом у цій справі є Головне управління Національної поліції в Житомирській області (дії посадових осіб яких призвели до безспірного стягнення коштів). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16).

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог до відповідача по справі - Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області суд відмовляє.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 п.п.145, 147 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, останній підтверджує наданими копіями: ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 18.10.2023, договору про надання правової допомоги від 18.10.2023, укладеного між ОСОБА_3 (Адвокатом), та ОСОБА_1 (Клієнтом), згідно розділу 3 якого сторони домовилися, що гонорар за договором в кожній окремій судовій інстанції становить в розмірі 10 000,00 грн.

Кошторисом витрат на суму 10 000,00 грн. у відповідності до якого витрати складаються, зокрема, із консультування клієнта до початку написання позовної заяви, збір та опрацювання матеріалів, написання позовної заяви, написання відповіді на відзив, написання заперечення по справі, написання додаткових пояснень. Кошторис складений в день підписання договору, а саме 18.10.2023 року тобто до початку розгляду справи по суті і в який закладено написання відповіді на відзив та додаткових пояснень, необхідність подання яких не могли бути відомі позивачу на те й час.

Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, доводи представника відповідача у відзиві щодо неспівмірності вказаних витрат, при вирішенні заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що поданий ОСОБА_1 позов складено на підставі усталеної позитивної практики Верхового Суду, тому його підготовка не мала займати значний час. Участі в судових засідань представник позивача не приймав.

Також судом враховано незначну кількість письмових доказів, які долучено до матеріалів позову, а саме копію одного рішення суду яке є роздруківкою з ЄДРСР, що свідчить про незначний час витрачений для підготовки та подачі позову до суду. Разом з тим, судом враховується складність справи, ціна позову та не тривалість перебування даної справи на розгляді.

До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6367, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 04 квітня 2019 року № 28, що підтверджує його повноваження відповідно до висновків зроблених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 757/21384/19-ц (провадження № 61-15866св19) та від 23 вересня 2021 року у справі № 367/862/19 (провадження № 61-8402св21) та від 13 вересня 2023 року у справі № 283/2629/19 (провадження № 61-5962св23).

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 2000 грн.

Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 265, 268, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце знаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (10008, Житомирська область, м. Житомир, вул. Старий Бульвар, буд. 5/37, ) про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн., а всього 3 000 (три тисячі гривень 00 копійок).

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Судовий збір по справі компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. В. Мельник