СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5467/24

пр. № 2/759/2757/24

23 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Територіальний сервісний центр 3246, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у березні 2024 р. позивач звернулася з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу №3246/2023/4222494 від 29.12.2023 транспортного засобу Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.04.2011 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 У травні 2023 р. подружжя за спільні кошти придбало у спільну сумісну власність автомобіль Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . З жовтня 2023 р. подружжя припинило шлюбні відносини, ведення спільного господарства та бюджету. У січні 2024 р. позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 здійснив відчуження рухомого майна на користь свого батька ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №3246/2023/4222494 від 29.12.2023 транспортного засобу. При цьому, чоловік ОСОБА_2 фактично продовжує володіти та користуватись даним автомобілем, ОСОБА_3 не має посвідчення водія та не вміє керувати автомобілем, він не міг не знати, що автомобіль був придбаний у період шлюбних відносин з ОСОБА_4 за спільні кошти. Позивач згоди, в тому числі письмової, на відчуження транспортного засобу, не надавала, ОСОБА_2 не отримував дозволу від позивача на продаж даного автомобіля.

10.04.2024 до суду надійшла заява від третьої особи: Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області, в якій зазначено, що ГСЦ МВС складається із структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів - регіональних сервісних центрів. Відповідно до Положення №14 від 27.04.2020 про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області, РСЦ ГСЦ МВС в Київській області є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. ТСЦ МВС №3246 не є юридичною особою, а тому не має процесуальної правоздатності та процесуальної дієздатності, не може бути стороною у цивільному процесі (а.с.74-76).

23.04.2024 представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що дійсно у період шлюбних відносин з позивачем, за спільні кошти придбано автомобіль Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 . Проте, позовні вимоги про визнання недійсним договору не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, що не захищає та не відновлює в результаті такий спосіб захисту, який позивач обрала (а.с. 96-100).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 47 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.03.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с. 51-52).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2024 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 57-58).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2024 позовну заяву залишено без руху (а.с. 60).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.04.2024 продовжено розгляд справи (а.с. 67).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.04.2024 задоволено заяву ОСОБА_1 , накладено арешт на транспортний засіб (а.с. 72-73).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 23.04.2024).

Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином (а.с. 119), причини неявки суду не повідомили.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином (а.с. 145-148), причини неявки суду не повідомили

Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином (а.с. 143-144), причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що 23.11.2011 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 55).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 131-132).

У період шлюбних відносин, а саме, 23.05.2023 подружжя придбало транспортний засіб Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , який був перереєстрований на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 3242/2023/3835079, укладеного в ТСЦ 3242 (а.с. 36-37).

У подальшому, 29.12.2023 в ТСЦ 3246 транспортний засіб Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 був перереєстрований на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №3245/2023/4222494 (а.с. 36-37).

Позивач не надавала згоду на відчуження автомобіля.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 65 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Встановивши, що автомобіль марки Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачами не спростовано презумпцію спільності майна. Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.

Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.

Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю. Неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на частину автомобіля, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19).

Враховуючі наведені положення, позовні вимоги про визнання права власності на частину майна, що є еквівалентом вартості своєї частки у спільному майні, не є ефективним способом захисту порушеного права, так як не захищає та не відновлює порушене право позивача у такий спосіб, а тому задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, стягненню підлягає судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 1211 грн 20 коп., а також стягнути частково судові витрати пов`язані із накладенням арешту в рамках цієї справи у розмірі 302 грн 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 3, 15, 16, 203, 204, 215, 316, 317, 319, 355, 368, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65 СК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Територіальний сервісний центр 3246, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним та про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу №3245/2023/4222494 від 29.12.2023 транспортного засобу Volksvagen Passat, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1968, номер кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп., та судові витрати у розмірі 302 (триста дві) грн 80 коп.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 31.05.2024.