ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Чернівці Справа № 724/2205/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Скрипника С.М., дата виготовлення повного тексту рішення 08 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУНП в Чернівецькій області про відшкодування шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 13 квітня 2023 року ПОГ СП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області Нагавичко Ю.В. було безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №117583 відносно ОСОБА_1 , за те, що нібито 02.04.2023 року о 04:30 год в АДРЕСА_1 у громадському місці ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок та спокій громадян, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП.

Постановою Хотинського районною суду від 26 червня 2023 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченою ст.173 КУпАП, однак постановою Чернівецькою апеляційного суду від 25 липня 2023 року таке рішення було скасовано, а провадження у справі закрито на підставі ст.247 ч.1 п.1 КУпАП у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративною правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

Посилається на те, що за змістом незрозумілого протоколу про адміністративне правопорушення, складеного працівниками Хотинського ВП щодо ОСОБА_1 як директора ринку, йому поставлено у вину те, що він виражався нецензурно на адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок та Провадження №22-ц/822/96/24

спокій громадян, однак такі обставини не були підтверджені наданими суду доказами. Інші громадяни, у присутності яких позивач ОСОБА_1 вчиняв би такі дії, у протоколі не зазначені (як свідки або потерпілі) та їх пояснення у справі відсутні. Крім того, апеляційний суд прийшов до висновку, що конфлікт між позивачем та відстороненим контролером ОСОБА_2 мав місце на ґрунті тривалих неприязних стосунків з підстав, зокрема, трудових правовідносин.

Крім того, зазначає про відсутність доказів, що позивач ОСОБА_1 виражався нецензурно, вчиняв дії, спрямовані на порушення громадського порядку чи з мотиву неповаги до суспільства, а чи громадський порядок в розумінні диспозиції ст.173 КУпАП був порушений, однак це не перешкоджало поліцейським незаконного скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно директора МКП «Білфед-ВМ» ОСОБА_1 із ігноруванням його письмових пояснень.

З урахуванням наведеного, із посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України 25000 грн компенсації моральної шкоди, 16000 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та суму судових витрат.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року Головним управлінням національної поліції в Чернівецькій області подано апеляційну скаргу, де вказує, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Звертає увагу суду на те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності працівників поліції сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди, а закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення є достатньою моральною компенсацією для позивача.

Стверджує, що поліція не притягала позивача до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП, оскільки такі повноваження у відповідності до ст.221 КУпАП наявні виключно в суду, а складений поліцією протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який породжує права і обов`язки для позивача, а лише фіксує виявлене адміністративне правопорушення поліцією.

Також апелянт відзначає, що як вбачається з позовних вимог, жодна з них не стосується ГУНП, що свідчить про те, що ГУНП не є належним відповідачем у цій справі, та, крім іншого, позивачем не залучено до участі у справі Державу Україна в особі ГУНП, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог.

За вказаних обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що позивачем не було доведено суду наявності завданої йому моральної шкоди в розмірі 25000 грн через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, а тому з урахуванням того, що розмір відшкодування шкоди у цьому випадку має бути не більш як достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення, тому стягнув моральну шкоду у розмірі 500 грн, яка буде достатньою сумою на відшкодування моральних страждань, з урахуванням категорії справи та обставин притягнення до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається й не спростовується, що 13.04.2023 року на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, а саме те, що 02.04.2023 року о 04:30 год. в АДРЕСА_1 на території ринку МКП «Білфред-ВМ», громадському місці гр. ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу гр. ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок і спокій громадян, чим вчинив правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП (а.с.12).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 липня 2023 року скасовано постанову Хотинського районного суду Чернівецької області від 26 червня 2023 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51 грн, а провадження по справі закрито на підставі ст.247 ч.1 п.1 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП.

В мотивах постанови вказано, що за змістом протоколу, складеного щодо ОСОБА_1 , йому поставлено у вину те, що він виражався нецензурно на адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок та спокій громадян, однак такі обставини не підтверджені наданими суду доказами. Доказів, що ОСОБА_1 виражався нецензурно, вчиняв дії, спрямовані на порушення громадського порядку чи з мотиву неповаги до суспільства, а чи громадський порядок в розумінні диспозиції ст.173 КУпАП був порушений, суду не надано (а.с.15-17).

Відповідно до ч.1, п.9 та абз.13 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Щодо моральної шкоди суд апеляційної інстанції вказує таке.

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

За приписами ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Водночас, частинами 1 та 2 ст.12 вказаного Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п.1, 3, 4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що законодавець поклав саме на державу обов`язок з відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

При цьому, незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду повинна бути встановлена у законному порядку.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.1173 ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч.5, 6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №640/16169/17 зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17, від 22 липня 2020 року у справі №303/7352/18, від 02 вересня 2020 року у справі №591/1001/17, від 09 червня 2021 року у справі №726/837/20, від 26 січня 2022 року у справі №953/6561/20 та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Як вбачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 було складено поліцейським ПОГ СП Дністровського РВП ГУНП в Чернівецькій області Нагавичко Ю.В., тобто поліцейським офіцером громади у складі Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області.

За вказаних обставин посилання апелянта на те, що позивачем не надано доказів неправомірності дій працівника поліції, є безпідставним, суперечить письмовими матеріалами справи й не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Отже, з наведено слідує, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що внаслідок незаконних дій уповноваженої особи ГУПН в Чернівецькій області позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності та вказав, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше), що, в свою чергу, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди та разом з цим, враховуючи обставини справи, встановлені судом першої інстанції, надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що визначений розмір відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим та справедливим.

Мотивів не співмірності визначеної до стягнення суми моральної шкоди в розмірі 500 грн апеляційна скарга не містить.

Щодо доводу апелянта про суб`єктний склад відповідачів та незалучення держави в особі відповідача, то колегія суддів вказує наступне.

В постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Крім того, в п.8.6. постанови ВП ВС від 21.06.2023 року (справа №905/1907/23) вказано «…Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3))…».

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст.48 ЦПК України).

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (ч.4 ст.58 ЦПК України).

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст.80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч.1 ст.89 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.13 ЗУ «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Згідно з ч.1 ст.1, ч.3 ст.19, ст.23 ЗУ «Про Національну поліцію» національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Отже, уповноважений працівник поліції при складанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення не діє як самостійний суб`єкт власних повноважень, а діє від імені Національної поліції, яка є центральним органом виконавчої влади. Шкода ж завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, відшкодовується державою (стаття 1174 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції.

Таким чином, в цій справі про відшкодування шкоди державою ГУПН в Чернівецькій області є належним відповідачем, а не зазначення в позовній заяві держави як учасника не є підставою для скасування рішення суду, так як позивачем чітко в прохальній частині позову зазначено про стягнення шкоди саме з Державного бюджету України та вірно визначено орган, який наділений повноваженнями представляти державу у цій справі.

Мотивів незаконності додаткового рішення суду апеляційна скарга не містить, а лише те, що вказане рішення є похідним від основного та підлягає скасуванню.

Проте, оскільки основне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування й додаткового рішення суду.

За наслідками розгляду апеляційних скарг і згідно з положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 06 листопада 2023 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк