Рішення

Іменем України

Справа № 712/7440/23

Провадження № 2/712/319/24

29 лютого 2024 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання Шевченко О.П.

представника позивача Черевко Т.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Вакуленка О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення зі службової квартири, -

В С Т А Н О В И В:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог та аргументів учасників справи

20 липня 2023 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та виселення зі службової квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що розпорядженням начальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області 17.01.2003 перед Черкаською міською радою порушено клопотання про включення до числа службових квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Черкаської міської ради від 18.02.2003 № 76 указана квартира включена до числа службових. Розпорядженням Управління від 16.06.2015 № 17 квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі наказу Управління від 16.07.2015 № 57 ОСОБА_1 , згідно з рішенням Черкаської міської ради від 08.12.2015 № 1345, видано спеціальний ордер № 066988 серія А від 09.12.2015 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім`ї. Службове житло виділено ОСОБА_1 в користування у зв`язку із переведенням його для подальшого проходження ним військової служби з Управління СБ України в Донецькій області до Управління Служби безпеки України в Черкаській області та незабезпеченням житлом в м. Черкаси. 17.12.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири. Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 28.12.2016 ОСОБА_1 зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління указаним складом сім`ї. 03.09.2021 ОСОБА_4 (перебуваючи у шлюбі з відповідачем) уклала договір купівлі-продажу № 9000 від 03.09.2021 квартири АДРЕСА_2 . 02.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, свідоцтво серії НОМЕР_1 . ОСОБА_4 здійснила перереєстрацію місця проживання за адресою придбаної в шлюбі квартирі. Наразі, в службовій квартирі зареєстрований лише ОСОБА_1 . Проведеним обстеженням житлових умов за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що в квартирі сам ОСОБА_1 не проживає, а житлову площу займають його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Згідно інформації Департаменту соціального захисту Черкаської міської ради батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_3 (мати) з 10.04.2022 перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб та фактичним місцем поживання/перебування зазначають адресу: АДРЕСА_3 , тобто адресу службової квартири.

Згідно акту перевірку житлових умов службової квартири ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , встановлено, що фактично в квартирі проживають батьки відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Як пояснили батьки відповідача у спірній квартирі вони проживають понад рік (з 2022 року), їх син ОСОБА_1 проживає окремо від них з того часу як вони приїхали у м. Черкаси. Про вказаний факт ОСОБА_1 . Управління не повідомляв та дозволу на вселення батьків до службової квартири не отримував. Порядок користування службовими житловими приміщеннями в Службі безпеки України регламентовано Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житловими приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 № 792 (далі - Інструкція № 792).

Пунктом 3.15. Інструкції № 792 передбачено, що співробітники та члени їх сімей знімаються з обліку у разі поліпшення житлових умов, унаслідок чого відпала потреба в наданні житла.

На виконання вимог вищевказаного Порядку, 09.06.2015 відповідач та його колишня дружина надали нотаріально посвідчену заяву про зобов`язання звільнити службову квартиру АДРЕСА_1 , у випадках визначених законодавством та відомчими нормативно-правовими актами та здати її представнику Управління за актом приймання-передачі у двомісячний строк з дати настання підстав.

Отже, 03.09.2021, з набуттям спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_4 , яка задовольняє потреби сім`ї із двох осіб у житловій площі за рівнем середньої забезпеченості у місті Черкаси (мінімальна житлова площа 8,5 кв.м, максимальна житлова площа 13,65 кв.м. на одну особу), виникли підстави до вивільнення (здачі) службової квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з поліпшенням житлових умов відповідачем.

При цьому, зобов`язання, взяті відповідачем при отриманні службової квартири, не виконано.

Окрім того з оформленням розірвання шлюбу фактичні шлюбні відносини не були припинені. ОСОБА_1 проживає спільно з ОСОБА_5 в придбаній квартирі, що підтверджується рапортом від 10.06.2023. Указаним ним порушено право позивача на використання квартири за призначенням. Спірна квартира є службовим житлом і потреба у її подальшому використанні, як службової квартири не відпала, у зв`язку із існуючою потребою у забезпеченні службовим житлом військовослужбовців, які проходять військову службу і потребують його надання. При цьому, ОСОБА_1 , вже використав своє право на безоплатне забезпечення житлом під час проходження служби в органах СБ України. В період проходження військової служби в Краматорському міжрайонному відділі УСБУ в Донецькій області, ОСОБА_1 , на склад сім`ї трьох осіб дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 надано службову квартиру АДРЕСА_5 , яка була йому надана на підставі рішенням виконкому м. Краматорськ № 193 від 07.05.2003.

За клопотанням Управління СБУ в Донецькій області, рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 21.12.2011 № 1115, квартира виключена з числа службових і надана в постійне користування на указаний склад сім`ї.

09.02.2011 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано, що підтверджується рішенням суду м. Краматорськ.

15.02.2012 ОСОБА_1 розпорядився правом на безоплатно отриману від держави квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою, про те, що він отримав від своєї колишньої дружини ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 61600 (шістдесят одну тисячу шістсот гривень), що за курсом НБУ (на 15.05.2012) становить 7 тисяч доларів США в рахунок своєї частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .

Таким чином, ОСОБА_1 в повній мірі використав своє право на забезпечення житлом від держави в період проходження військової служби.

Разом з тим, ОСОБА_1 перебуваючи в шлюбі з другою дружиною ОСОБА_4 , 03.09.2021 поліпшив свої житлові умови купівлею квартири АДРЕСА_4 в межах норми забезпеченості житловою площею в м. Черкаси.

Таким чином, у відповідача відпали підстави зайняття службової квартири АДРЕСА_1 .

Не дивлячись на те, що 22.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, квартира АДРЕСА_4 як набута в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже ОСОБА_1 має право на розподіл цього майна.

Таким чином використанням права на безоплатне отримання житла та наявне право на частку у спільній сумісній власності у ОСОБА_1 визначає, що правові підстави зайняття службовою квартирою припинені, у зв`язку з набуттям у спільну сумісну власність двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Окрім того, як вбачається відсутня фізична потреба у використанні спірної квартири за призначенням, а саме для проживання самого ОСОБА_1 у зв`язку з наявним у нього статусу військовослужбовця Управління. У квартирі він не проживає, а використовує її для проживання осіб на яких квартира не була виділена. Вселення таких осіб проведено з порушенням встановленого порядку.

При цьому, згідно інформації Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради батьки відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01.03.2022 отримують допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 2000 грн. щомісячно, що свідчить про можливість у вказаних осіб орендувати житло у м. Черкаси.

Просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратив право проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 та виселити його з квартири АДРЕСА_7 .

28 серпня 2023 року відповідач скерував до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що з наведеними позивачем у заяві обставинами та правовими підставами позову відповідач не погоджується через наступне. Дійсно, як вказав у позовній заяві позивач, наказом начальника Управління СБ України в Черкаській області від 16.07.2015 № 57, у зв`язку з переведенням відповідача для подальшого проходження військової служби з Управління СБ України в Донецькій області до Управління Служби безпеки України в Черкаській області та незабезпеченням житлом в м. Черкаси, відповідачу надано для проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 17,3 кв.м. на склад сім`ї з двох осіб: відповідач та дружина ОСОБА_4 .. З 28.12.2016 на підставі статті 45 Житлового кодексу Української РСР відповідач був зарахований на облік співробітників Управління, які потребують поліпшення житлових умов, до списку першочергового забезпечення житлом як учасника бойових дій. Через виниклі сімейні обставини (розлучення) з 12.10.2021 по теперішній час відповідач зареєстрований у вказаній службовій квартирі один.

Позивач стверджує, що перебуваючи в шлюбі з другою дружиною ОСОБА_4 , 03.09.2021 відповідач набув у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_4 . Не дивлячись на те, що 02.10.2021 шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано, вказана квартира, як набута в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже відповідач має право на розподіл цього майна та втрачає правові підстави використання службової квартири. Позивач посилається у позові на ч. 3 ст. 368 ЦК України, а саме: що майно, набуте подружжям у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, у п.п. 6 п. 8 Договору від 03.09.2021 № 9000 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 чітко вказано, що «до підписання цього договору чоловік ПОКУПЦЯ - ОСОБА_1 , повідомляє про те, що квартира набувається його дружиною - ОСОБА_4 за рахунок її власних коштів та вважатиметься її особистою приватною власністю, (заява, посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В.

До того ж, на період придбання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 , сімейні стосунки між нею та відповідачем фактично вже були розірвані. Заява на розірвання шлюбу, подавалась 30.08.2021 року через спеціальний веб-портал Міністерства юстиції України. Тобто жодних прав на вказане майно відповідач не мав та не має. Таким чином, іншого житла, крім спірної службової квартири АДРЕСА_1 , у відповідача немає, тому фізична потреба у користуванні службовим житлом до теперішнього часу не відпала.

У вказаній службовій квартирі, що є предметом спору, позивачем за власний рахунок був зроблений ремонт (заміна старих вікон на сучасні метало-пластикові, встановлення залізної вхідної двері, капітальний ремонт ванної кімнати, заміна сантехнічних комунікацій, неодноразовий косметичний ремонт усіх інших приміщень квартири, встановлення кондиціонера, заміна електророзеток та вимикачів тощо), придбані меблі та побутова техніка тощо, рахунки за надані комунальні послуги сплачуються вчасно та у повному обсязі (борги, які були нараховані за період до надання відповідачу службової квартири та виселення попереднього співробітника, погашені).

У квітні 2022 року, після повномасштабного вторгнення РФ в Україну та введення в Україні воєнного стану, до м. Черкаси вимушені були приїхати батьки відповідача та зареєструватися як внутрішньо переміщені особи. Оскільки інших родичів крім відповідача на території Черкаської області в них немає, при реєстрації у Департаменті соціальної політики Черкаської міської ради для отримання статусу ВПО ними була вказана у якості адреси тимчасового перебування квартира АДРЕСА_1 , але фактично вони там постійно на той період не перебували.

Усі обвинувачення позивача щодо використання спірної квартири не за призначенням базуються на припущеннях та неправдивому висвітленні фактів.

Крім цього, 09.06.2023 позивачем проведений збір інформації за адресою реєстрації колишньої дружини відповідача за адресою у АДРЕСА_8 . На підставі цього, позивачем здійснені хибні висновки щодо спільного проживання відповідача з колишньою дружиною за місцем її реєстрації.

Так, позивач серед інших додатків до позову надає копію рапорту від 10.06.2023 №16/2985, яким нібито підтверджується фактичне проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_4 . Наведені у вказаному рапорті дані не відповідають дійсності. Відповідач не тільки не проживає у вказаній квартирі, але не має і не може мати жодного відношення до зазначених у рапорті ремонту чи облаштування меблями цієї квартири, оскільки квартира, що була придбана колишньою дружиною відповідача, не потребувала ремонту та була укомплектована меблями.

Відповідач в органах СБ України проходить військову службу на офіцерських посадах з 01.06.2001 до теперішнього часу. В липні 2014 року був переведений для подальшого проходження служби з Управління СБ України в Донецькій області до Управління СБ України в Черкаській області. З червня 2017 року до теперішнього часу зарахований у розпорядження начальника Управління СБ України в Черкаській області (наказ від 20.06.2017 №64-ос) за посадою заступника начальника відділу, тобто залишається діючим співробітником Управління Служби безпеки України в Черкаській області. Крім цього, відповідач має статус ветерана війни - учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 ).

Оскільки відповідач має вислугу більше 20 років він належить до категорії осіб, визначених підпунктом «а» пункту 5.21 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБ України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом т.в.о. Голови СБ України від06.11.2007 № 792, тобто службове житлове приміщення може бути надано йому для постійного проживання шляхом виключення з числа службових.

Наведене вище свідчить про те, що єдиною підставою для виселення зі службового житла законодавство України визначає припинення трудових (службових) відносин наймача з власником службового житлового приміщення та звертаючи увагу на те, що у відповідача не відпала потреба у користуванні службовим житлом, спірну квартиру він займає на законних підставах та використовує за призначенням.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

08 вересня 2023 року представник позивача скерував до суду відповідь на відзив, який обґрунтовано тим, що відповідач пропустив строк для подачі відзиву на позовну заяву, оскільки згідно відповіді № 144727, сформованої засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», відповідач ОСОБА_1 має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС з датою реєстрації 03.12.2022. ухвалу про відкриття відповідач отримав 04.08.2023 року. Строк на подачу відзиву на позовну заяву, відповідно до ст. 122 ЦПК України, у відповідача почався 05.08.2023 та останнім днем строку є 21.08.2023 (з урахуванням того, що 19.08. та 20.08 вихідні дні), а не 25.08.2023, яким датовано поштове відправлення № 285.

Відповідач стверджує, що оскільки у п.п. 6 п. 8 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 № 9000 від 03.09.2021 вказано, що до підписання цього договору чоловік покупця - ОСОБА_1 , повідомляє про те, що квартира набувається його дружиною ОСОБА_4 за рахунок її власних коштів та вважатиметься її особистою приватною власністю заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим № 8998 від 03.09.2023, у зв`язку з чим він не має жодних прав на вказану квартиру. З доданого до відзиву договору купівлі-продажу квартири, встановити зміст заяви ОСОБА_1 не можливо, оскільки вона відповідачем не долучена.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Доводи відповідача щодо того, що на момент придбання квартири його дружиною квартири АДРЕСА_4 , заява про розірвання шлюбу була подана 30.08.2021, через веб-портал Міністерства юстиції України, а її розгляд тривав місяць, тобто в межах визначеного законодавством строку не підтверджує того, що шлюб між відповідачем і ОСОБА_4 був розірваний на час укладення договору.

Згідно з додатками до позовної заяви, відповідач продовжує проживати спільно з колишньою дружиною за адресою вищевказаної квартири по АДРЕСА_8 , після розірвання шлюбу.

Отже, 03.09.2021, з виникненням права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 , яка задовольняє потреби сім`ї із двох осіб у житловій площі за рівнем середньої забезпеченості у місті Черкаси (мінімальна житлова площа 8,5 кв.м, максимальна житлова площа 13,65 кв.м. на одну особу) та фактом проживання за її адресою, виникли підстави до вивільнення (здачі) службової квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з поліпшенням відповідачем житлових умов.

Відповідач намагається висвітлити позивача в негативному ракурсі акцентуючи увагу на тому, що позивач, нібито, забороняє проживати третім особам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в службовій квартирі спільно з відповідачем, та зауважує, що його батьки є внутрішньо переміщеними особами, що ускладнює їх становище в пошуку і оплаті житла.

Позивач самостійно визначає докази, які на його думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Якщо відповідач не погоджується з доводами позивача, викладеними в позовній заяві чи у відповіді на відзив, він має їх спростувати шляхом подання відповідних доказів, наведенням аргументів чи наданням пояснень.

Відповідачем не наведено конкретних аргументів чи доказів, які б підтверджували викладені ними факти про те де саме проживали чи перебували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до початку опалювального сезону 2022 року, чим підтверджується втрата фінансової можливості вказаних осіб орендувати житло та інше.

Позивачем встановлено, що в службовій квартирі по АДРЕСА_3 , фактично проживають батьки відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Як вони самі пояснили, у спірній квартирі вони проживають понад рік (з2022 року), їх син ОСОБА_1 проживає окремо від них з того часу, як вони приїхали у м. Черкаси, що підтверджується актом перевірки.

Як встановлено позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримують допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам у розмірі 2000 грн. кожен щомісячно, що свідчить про можливість у вказаних осіб орендувати житло м. Черкаси.

Крім того, треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як внутрішньо переміщені особи, мають право скористатися державною програмою тимчасового житла для ВПО, яка створена на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 495 від 29.03.2022 «Деякі заходи з формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб». Згідно вказаної програми житло для ВПО надається строком 1 рік.

Саме з підстав того, що відповідач поліпшив свої житлові умови набуттям частки у квартирі АДРЕСА_4 , не проживає в службовій квартирі, яка надавалась для проживання саме йому, а використовує її виключно для проживання третіх осіб, ордер на вселення яких не видався, тобто не використовує її за призначенням, відповідач втратив право користування службовою квартирою.

Відповідач посилається на те, що Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом т.в.о. Голови Служби СБ України від 06.11.2007 /о 792 не передбачено необхідності повідомляти про тимчасове перебування родичів чи близьких осіб у службовому житлі.

Якщо, на думку відповідача, така норма в Інструкції відсутня, то виникає питання, чому 31.05.2023 ним подано рапорт на ім`я начальника Управління про надання дозволу на тимчасове проживання у службовій квартирі третіх осіб.

При цьому варто зазначити, що перевірка житлових умов відповідача за адресою АДРЕСА_3 , здійснена 01,06.2023, про що складено відповідний акт, а рапорт відповідача датований 31.05.2023, ним не подано особисто, а скеровано засобами поштового зв`язку 01.06.2023 (поштове відправлення № 255).

Тобто, вказане свідчить, що відповідач добровільно не мав наміру повідомляти про те, що у спірній службовій квартирі проживають його батьки, а вчинив вказану дію лише після перевірки житлових умов, та маючі на меті викривити фактичні обставини.

Відповідач зазначає про те, що треті особи «тимчасово» перебувають в службовій квартирі з початку опалювального сезону 2022 року. Згідно рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради, у 2022 році опалювальний сезон в місті Черкаси розпочався 24 жовтня 2022 року, а про факт проживання батьків відповідач повідомив керівництво Управління 31.05.2023 року.

Згідно з ордеру право на проживання в квартирі мав відповідач та його дружина, дозвіл на вселення третіх осіб в квартиру Управлінням не надавався.

Доводи відповідача про нібито незаконний, на його думку, збір інформації відносно нього та членів його сім`ї не відповідає дійсності.

Згідно пункту 2.2. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом т.в.о. Голови Служби СБ України від 06.11.2007 № 792 житлово-побутові комісії організовують перевірку житлових умов співробітників ГБ України у випадках, визначених законодавством.

Крім того, самим відповідачем при постановці на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників на виконання п. 3.5 Інструкції надана згода на обробку персональних даних щодо кожного члена сім`ї відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 11 Закону України "Про захист персональних даних".

Відповідач зазначає, що він і надалі продовжує проходити військову службу в розпорядженні позивача, а тому має право на користування спірною службою квартирою.

Підставою позову, є втрата права користування службовим житловим приміщенням у зв`язку з є набуттям відповідачем у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_4 , яка задовольняє потреби сім`ї із двох осіб у житловій площі за рівнем середньої забезпеченості у місті Черкаси, у зв`язку з чим виникли підстави до вивільнення (здачі) службової квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з поліпшенням житлових умов.

27 вересня 2023 року відповідач скерував до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтував тим, що обставини, які позивач зазначив в позовній заяві відповідач заперечує, оскільки при купівлі квартир в договорі було зазначено, що дана квартира купується за кошти дружини. У витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником зареєстрована ОСОБА_4 . При придбанні квартири ОСОБА_4 сімейні стосунки між нею та відповідачем фактично вже були розірвані. Жодних прав на квартиру відповідач не мав та не має. Іншого житла крім спірної службової квартири відповідач не має, тому фізична потреба у користуванні квартирою не відпала. В даній квартирі відповідачем був зроблений ремонт за власні кошти, придбані меблі та техніка, рахунки за комунальні послуги сплачувалися вчасно. у квітня 2022 році, після повномасштабного вторгнення рф в України його батьки були вимушені виїхати із м. Краматорськ до м. Черкаси. Оскільки родичів на території Черкаської області крім нього у батьків не має, то вони були в Департаменті соціальної політики зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично вони там постійно не проживали. Так як орендувати в опалювальний сезон вони не моли квартиру, оскільки вартість оренди висок, відповідач надав їм тимчасовий прилисток у службовій квартирі. Так як відповідач працює доба через добу тому труднощів у користуванні квартирою не виникало. Всі обставини викладені позивачем ґрунтуються на припущенням та неправдивому висвітленні фактом.

15 вересня 2023 року треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скерували до суду заяви в якій просить суд справу розглядати без їх участі, в позові просять відмовити. Також в заяві зазначили, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну, вони вимушено прибули до м. Черкаси евакуаційним потягом та тимчасово перебувають в гостях у їх сина ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 . Через погіршення стану ОСОБА_3 та нестачу грошей, їх сином було запропоновано пожити деякий час у нього. Оскільки режим їх сина дозволяв сумісне проживання в однокімнатній квартирі, то ніяких труднощів перебування у зазначеній квартирі не виникало. 01.06.2023 року коли не було відповідача вдома прийшли не відомі особи, почали задавати питання про їх сина, на що вони надали відповідь про те, що він проживає окремо. Їм відомо, що квартира є службовою, вони там перебувають тимчасово та жодних майнових прав на вказане житло не заявляють.

06 жовтня 2023 року та 17 жовтня 2023 року третя особа ОСОБА_4 скерувала до суду пояснення по справі, які обґрунтувала тим, що вона з відповідачем у період з грудня 2015року по липень 2021 року проживала разом у службовій квартирі, яка була надана колишньому чоловікові у зв`язку з переводом для проходження військової служби у м. Черкаси. Приблизно з липня-серпня 2021 року сімейні стосунки майже були розірвані, через що вона змінили фактичне місце проживання. Наприкінці серпня 2021 року вони подали заяву про розірвання шлюбу, 02.10.2021 року у відділ ДРАЦС м. Черкаси оформлено розірвання шлюбу. На початку вересня 2021 року було нею випадково знайдена квартира АДРЕСА_4 на яку у неї вистачило власних коштів. Власні кошти в неї були отримані при розлучені у 2010 році від розподілу 4-х кімнатної квартири в АР Крим, яка були придбана у першому шлюбі та її власних заощаджень. Оскільки шлюбні відносини, ще не були розірвані, тому при підписанні договору відповідач написав заяву, що квартира були придбана його дружиною за власні кошти та вважатиметься її особистою власністю. Після розлучення їхні відносини повністю припинилися майже на півроку. Наприкінці зими 2022 року до неї зателефонував чоловік та запропонував свою підтримку, оскільки її рідні та близькі проживаються за межами Черкаської області. Подальші їхні стосунки характеризувалися як співробітництво на взаємовигідних умовах. Законодавство не забороняє їм відвідувати один одного, допомагати у складних життєвих ситуаціях.

13 жовтня 2023 року треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скерували до суду пояснення, які обґрунтували тим, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну, вони вимушено прибули до м. Черкаси евакуаційним потягом у квітня 2022 року та зареєструвалися як внутрішньо-переміщені особи в Департаменту соціальної політики ЧМР для отримання статусу, де зазначити адресу тимчасового перебування АДРЕСА_3 . Однак, перші півроку вони проживали окремо від сина. Приблизно у жовтні-листопаді 2022 року виникло питання в пошуку іншого житла, однак оренда квартири була високу, у зв`язку з цим їх син запропонував пожити у нього у службовій квартирі. Оскільки режим їх сина дозволяв сумісне проживання в однокімнатній квартирі, то ніяких труднощів перебування у зазначеній квартирі не виникало. 01.06.2023 року коли не було відповідача вдома прийшли не відомі особи, почали задавати питання про їх сина, але так як вони себе не ідентифікували та не вказали мети візиту їм було повідомлено, що їх син проживає окремо. Їм відомо, що квартира є службовою, вони там перебувають тимчасово та жодних майнових прав на вказане житло не заявляють.

26 жовтня 2023 року представник позивача скерував до суду додаткові пояснення, які обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують, що прибули до м. Черкаси у квітні 2022 року та перші півроку проживали окремо від сина, але не зазначають адресу свого проживання на час приїзду до м. Черкаси та не надають будь-яких підтверджуючих документів. Треті особи пояснюють, що при оформленні довідок внутрішньо переміщених осіб у Департаменті соціальної політики Черкаської міської ради, 10.04.2022 вони, як тимчасове місце перебування зазначили адресу відповідача: АДРЕСА_3 . З огляду на це, виникає питання, чому треті особи вказали адресу саме службової квартири, хоча проживали окремо від відповідача, як стверджують, та чому не повідомили орган соціального захисту після найму іншої квартири у м. Черкаси. У поясненнях треті особи підтверджують факт того, що вони отримують виплати від Департаменту соціальної політики, як внутрішньо переміщені особи, але ще слід враховувати, що вони є пенсіонерами за віком та отримують пенсійне забезпечення. Доводи про те, що з початком опалювального сезону відповідачем їм було запропоновано жити в службовій квартирі до літа не відповідають дійсності, тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і на даний час продовжують проживати в службовій квартирі. При цьому, як внутрішньо переміщені особи, треті особи мають право скористатися державною програмою тимчасового житла для ВПО, яка створена на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 495 від 29.03.2022 «Деякі заходи з формування фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб». Треті особи підтверджують той факт, що позивач періодично ночує та перебуває в службовій квартирі вдень, в той час як відповідач повідомляв, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Такі суперечливі пояснення учасників справи викликають сумнів у їх достовірності. Твердження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що 01.06.2023 до службової квартири завітали невідомі особи, які не представилися та не повідомили ціль свого візиту, абсолютно не відповідають дійсності. Згідно пункту 2.2. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям СБУ та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом т.в.о. Голови Служби СБ України від 06.11.2007 № 792 (далі Інструкція) житлово-побутові комісії організовують перевірку житлових умов співробітників СБ України у випадках, визначених законодавством. Перевірка стану використання службової квартири АДРЕСА_9 проводилась 01.06.2023 уповноваженими співробітниками Управління на виконання висновків аудиту фінансово-господарської діяльності Управління. В ході перевірки встановлено, що в службовій квартирі по АДРЕСА_3 , фактично проживають батьки відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Як вони самі пояснили, у спірній квартирі вони проживають понад рік (з 2022 року), їх син ОСОБА_1 проживає окремо від них з того часу, як вони приїхали у м. Черкаси. При цьому співробітники, які перевіряли житлові умови належним чином представились ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , пред`явили службові посвідчення та повідомили причину їх прибуття, на що треті особи заперечень щодо огляду квартири не висловили. Доводи третіх осіб про те, що вони надали інформацію, що відповідач не проживає в службовій квартирі в цілях не розголошення його приналежності до військової служби не відповідають дійсності, оскільки члени комісії з перевірки житлових умов надавали службові посвідчення та представлялись належним чином. Крім того, пояснення третіх необхідно сприймати критично, оскільки вони є батьками відповідача, а отже є зацікавленими особами.

Щодо пояснень третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 ОСОБА_4 стверджує, що придбала квартиру АДРЕСА_4 за власні заощадження та кошти, які отримала від розподілу чотирьох кімнатної квартири в АР Крим, яка була придбана у першому шлюбі з ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_4 не зазначає адресу квартири та не надає підтверджуючих документів про набуття права власності на квартиру. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 28.08.1995, виданого відділом РАГС м. Краматорська, Донецької області, ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_8 . Перебувала в шлюбі з ним до 28.09.2010, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 28.09.2010. В матеріалах квартирної справи, яка знаходиться у позивача, наявна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.06.2015, яку надав особисто відповідач для підтвердження усіх місць реєстрації його на той час дружини ОСОБА_4 . Згідно даної довідки, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_10 , на праві власності належить ОСОБА_9 , на підставі договору купівлі-продажу ВВО № 445879 від 04.11.2004, яку вона придбала у ОСОБА_10 . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо переходу права власності на зазначену квартиру чи зміну власника. Також відсутні відомості щодо наявності права власності на частку у вказаній квартирі ОСОБА_4 (у першому шлюбі ОСОБА_11 ). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колишній чоловік ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , також не являвся власником чи співвласником квартири АДРЕСА_10 . Таким чином, твердження ОСОБА_4 про отримання нею коштів від розподілу квартири в АР Крим, яка була придбана у шлюбі із ОСОБА_8 не відповідають дійсності та мають на меті ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи. ОСОБА_4 , також не надано підтвердження наявності власних заощаджень, як то наприклад виписка з зарплатного рахунку, договір дарування грошових коштів чи виписка з банківського рахунку. В той же час, ОСОБА_4 не надано будь-яких документів, які б підтвердили той факт, що квартира АДРЕСА_4 придбана нею саме за власні кошти. Таким чином, відсутні правові підстави для застосування наведених ОСОБА_4 пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007. Доводи ОСОБА_4 на те, що при укладенні договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 від 03.09.2021 № 9000, ОСОБА_1 , була надана заява якої він підтверджує, що купівля квартири здійснюється за власні кошти ОСОБА_4 та вважаються її приватною власністю не має юридичного підґрунтя тане створює правових наслідків. Заява відповідача від 03.09.2021 № 8998, посвідчена приватним нотаріусом Романій Н.В., не є доказом, що грошові кошти належать ОСОБА_4 , а лише фіксує слова ОСОБА_1 , які не створюють правових наслідків. Таким чином, не дивлячись на те, що 22.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, квартира АДРЕСА_4 як набута в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже належить ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з викладених підстав у позовній заяві. Додатково пояснила, що основною підставою позову є поліпшення відповідачем житлових умов, тому відпали підстави, які були при наданні службової квартири за місцем служби в м. Черкаси. Заява відповідача про придбання його дружиною в період шлюбу квартири в її особисту власність не має правового значення, а тільки фіксує слова відповідача. Доказів придбання квартири за кошти, набуті в особисту власність ОСОБА_4 не надано. Також вказувала, що в період служби відповідачу на склад сім`ї також надавалось інше службове житло за місцем служби в м. Краматорськ, яке було виключено з службових для цілей забезпечення відповідача та членів його сім`ї постійним житлом, отже державою виконаний обов`язок по забезпеченню житлових прав відповідача. Також зазначала, що позов поданий з легітимною метою забезпечення житлом працівників управління, які не забезпечені житлом.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Вакуленко О.П. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні вимог. Зазначали, що поліпшення житлових умов відповідача не відбулось, оскільки квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , отримані в якості грошової компенсації за квартиру в Криму, яка належала матері чоловіка, але ОСОБА_4 була в ній зареєстрована. Батьки відповідача є внутрішньо переміщеними особами і в спірній квартирі проживають тимчасово, протягом певного періоду проживали у найманій квартирі, однак коштів на найм не мають.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, скерували до суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову заперечують.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Суд вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Хід розгляду справи

04 серпня 2023 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в розгляді справи в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

15 вересня 2023 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси продовжено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залишення без розгляду відзиву на позов від 25 серпня 2023 року. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

05 жовтня 2023 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси залучено в якості третьої особи ОСОБА_4 . Відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про визнання обов`язковою явку третіх осіб.

30 жовтня 2023 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

2.Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за час проходження служби з 01.06.2001 року по липень 2014 року проходив службу в УСБУ в Донецькій області на квартирному обліку не перебував згідно з довідкою від 09.06.2021 р. ( т.1 а.с.47).

08.05.2003 р. військовослужбовцю СБУ ОСОБА_1 на склад сім`ї 3 особа (дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 ) надано ордер на службову 2-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5 . (т.1 а.с.49).

15 травня 2012 року ОСОБА_1 нотаріально посвідченою заявою повідомив, що отримав від колишньої дружини ОСОБА_6 гроші в сумі 61600 грн., що еквівалентно 7700 доларів США, не претендує на квартиру за адресою АДРЕСА_5 , так як отримав за свою частку в квартирі грошову компенсацію. (т.1 а.с.50).

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради № 1115 від 21.12.2011 р. виключено з числа службових УСБУ в Донецькій області 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 та видано ордер на постійне користування вказаною квартирою ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 особи (він, дружина, син). (т.1 а.с.53).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 08.07.2013 р. право власності на 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 набули ОСОБА_6 (1/2) та ОСОБА_7 (1/2). (т.1 а.с.38).

30 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області. (т. 1 ст. 35).

Відповідно до рапорту ОСОБА_1 від 15.06.2015 р. ОСОБА_14 у приватизації житла участі не приймала, в період часу з вересня 2004 року до травня 2011 року була зареєстрована за адресою кв. АДРЕСА_10 (власник ОСОБА_9 ).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 набули у власність в рівних частках по частці двокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_11 загальною площею 43,0 кв.м (т.1 а.с.43).

Відповідно до довідки від 05.05.2023р. № 11/257 ОСОБА_1 проходить службу в СБ України з 18.05.2001 р. по теперішній час. 14.07.2014 р. переведений з УСБУ в Донецькій області для подальшого проходження військової служби до УСБУ в Черкаській області (т.1 а.с.57).

15 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до т.в.о. начальника Управління СБ України в Черкаській області з рапортом про надання йому службового жилого приміщення, яке належить до житлового фонду Управління Служби безпеки України в Черкаській області. (т. 1 ст. 13)

15 жовтня 2002 року розпорядженням начальника Управління СБУ в Черкаській області № 9-ДСК «Про переведення квартир до державного житлового фонду» переведено вивільнювальні в прядку покращення житлових умов співробітниками Управління квартири, що перебувають у їх приватній власності, до державного житлового фонду: однокімнатну № 73 по АДРЕСА_12 . (т. 1 ст. 23).

09 червня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надали нотаріально посвідчену заяву про те, що вони зобов`язуються протягом місяця звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у випадках, визначених чинним законодавством України та відомчими нормативно-правовими актами (переведення для проходження служби до іншого регіону, звільнення зі служби за відсутності підстав для виключення приміщення з числа службових та надання його для постійного користування, члени сім`ї у двомісячний строк з дати розлучення та інших випадках) і здати її представнику Управління з актом приймання-передачі у задовільному санітарному та технічному стані. (т.1 а.с. 40)

Розпорядженням Управління від 16.06.2015 № 17 «Про надання службових квартир» квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_4 , 1975 року народження. (т. 1 ст. 24)

На підставі наказу Управління від 16.07.2015 № 57 «Про надання службових квартир» ОСОБА_1 , виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 30,2 кв.м. співробітнику-військовослужбовцю ОСОБА_1 , 1975 р.н., на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_4 , 1975 р.н., як переведеному за службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби з Управління СБ України в Донецькій області та який не має постійного житла в м. Черкаси. (т. 1 ст. 25)

08 грудня 2015 року рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1345 «Про надання квартири АДРЕСА_13 та квартири АДРЕСА_1 , як службових» затверджено рішення житлово-побутової комісії управління Служби безпеки України в Черкаській області про надання службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м. співробітнику управління ОСОБА_1 , 1975 р.н., на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_4 , 1975 р.н. (т. 1 ст. 27)

09 грудня 2015 року за № 066988 серія А ОСОБА_1 видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 , склад сім`ї ОСОБА_4 дружина. (т. 1 ст. 28)

Відповідно до договору дарування частини квартир и від 19.06.2017 р. ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_14 . (т.1 а.с.39).

03 вересня 2021 року ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 9000. (т. 1 ст. 126)

03 вересня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву про те, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4 , на праві особистої приватної власності. Зава посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., та зареєстровано в реєстрі № 8998. (т. 2 ст. 88).

02 жовтня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія НОМЕР_5 . (т. 1 ст. 56)

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 станом на 01.08.2023 року, що підтверджується відповіддю Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР від 03.05.2023 року. (т. 1 ст. 60)

Відповідно до рапорту від 02.06.2023 року проведено обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_3 . За даною адресою проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 батьки ОСОБА_1 відповідно до їх пояснення ОСОБА_1 проживає за іншою адресою. (т. 1 ст. 62)

Проведеним обстеженням житлових умов за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що в квартирі сам ОСОБА_1 постійно не проживає. (т. 1 ст. 64)

Відповідно до рапорту від 10.06.2023 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_4 разом з ОСОБА_4 з 2022 року. В ході опитування отримано відомості, що вони спільно користуються автомобілем ОСОБА_4 , спільно ремонтували квартиру, облаштували її меблями, щодня їх бачать у будинку, як одного так і двох з дружиною. (т. 1 ст. 63)

Відповідно до довідки від 05.05.2023 року № 11/257 виданої УСБУ в Черкаській області підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу в СБ України з 18.05.2001 по теперішній час. 14.07.2014 переведений з УСБУ в Донецькій області для подальшого проходження військової служби до Управління СБ України в Черкаській області. 07.06.2017 зарахований у розпорядження начальника УСБУ в Черкаській області за посадою заступника начальника. (т. 1 ст. 57)

Відповідно до листа від 10.05.2023 року Департаменту соціальної політики ЧМР згідно Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 станом на 09.05.2023 в департаменту на обліку не перебуває. Згідно ЄІБД ВПО ОСОБА_2 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в департаменті з 10.04.2022. фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 . Згідно ЄІБД ВПО ОСОБА_3 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в департаменті з 10.04.2022. фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 . (т. 1 ст. 61)

Відповідно до акту обстеження житлових умов від 01.06.2023р. у службовій однокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які пояснили, що ОСОБА_1 постійно проживає за іншою адресою (т.1 а.с.64).

22 червня 2023 року Управлінням СБУ в Черкаській області запропоновано ОСОБА_1 вивільнити службову квартиру за адресою АДРЕСА_3 та здійснити перереєстрацію місця проживання за іншою адресою у зв`язку із набуттям права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 . (т. 1 ст. 75)

06 липня 2023 року ОСОБА_15 звернувся з рапортом до заступника начальника Управління СБУ про надання дозволу на тимчасове проживання з ним у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 його батьків, через повномасштабне вторгнення рф в Україну. (т. 1 ст. 113).

Управління СБУ в Черкаській області на рапорт ОСОБА_16 надано відповідь про відмову в його задоволенні. (т. 1 ст. 121)

Відповідно до протоколу № 1 засіданні житлово-побутової комісії Управління СБ України в Черкаській області від 06.07.2023 року постановили: враховуючи висновки аудиту фінансово-господарської діяльності Управління, питання правомірності зайняття ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_1 вирішити в судовому порядку (т. 1 ст. 122).

Відповідно до Списку військовослужбовців УСБУ в Черкаській області, які потребують надання службового житла станом на 01.01.2023 р., розрахунок та звіт стосовно фактичного використання видатків на виплату грошової компенсації військовослужбовцям за піднайом (найом) житлових приміщень за ІV квартал 2022 року, підтверджено потребу УСБУ в Черкаській області забезпечення житлом працівників управління, які не забезпечені житлом (т. 1 12-18).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У відповідності до пункту 43 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення (стаття 119 ЖК України, постанова від 04 лютого 1988 року № 37), до нього віднесено співробітників-військовослужбовців СБУ за визначеним нею переліком до одержання ними постійного жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що це право обмежується часом. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення підстав забезпечення її службовим житлом вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07,§ 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу,а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна потреба у застосуванні такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02,§ 60-63).

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява№ 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява№ 17365/14.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя,за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є службовою квартирою Управління СБУ в Черкаській області та в у встановленому порядку була надана відповідачу як службове житло сім`ї співробітника-військовослужбовця Управління СБУ в Черкаської області у зв`язку з не забезпечення його житлом в м. Черкаси.

03 вересня 2021 року дружина відповідача ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_4 в період шлюбу з відповідачем, який був розірваний 02 жовтня 2021 року.

Суд виходить з того, що набуття квартири АДРЕСА_4 третьою особою ОСОБА_4 у період шлюбу з відповідачем згідно зі статтею 60 СК України створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на вказану квартиру, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована.

В судовому засіданні доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про придбання ОСОБА_4 квартири за власні кошти, не були підтверджені об`єктивними та переконливим доказами про реальні та конкретні джерела і розмір таких доходів.

Нотаріально посвідчена заява відповідача, в якій останній ствердив про придбання спірної квартири ОСОБА_4 за особисті кошти, факт подачі подружжям у серпні 2021 року заяви до органів РАЦС про розірвання шлюбу, пояснення відповідача та третьої особи про отримання ОСОБА_4 до шлюбу з відповідачем компенсації невстановленого розміру від першого чоловіка ОСОБА_8 не підтверджують з достовірністю, що придбання набуття квартири АДРЕСА_4 третьою особою ОСОБА_4 здійснено за саме кошти, набуті нею до шлюбу з відповідачем.

Відповідачем не надано документальних доказів щодо стверджуваних ним джерел отримання коштів ОСОБА_4 , разом з тим протягом шлюбу ОСОБА_1 з 30 квітня 2011 року до 03 вересня 2021 року працював та отримував дохід від військової служби, також у 2012 році ним була отримана грошова компенсації на суму, еквівалетну 7700 доларів США за частку у наданій в постійне користування квартирі в м.Краматорськ.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що презумпція спільності майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_4 відповідачем не спростована.

Отже, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що 03.09.2021, з набуттям відповідачем спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 виникли підстави до вивільнення (здачі) службової квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з поліпшенням житлових умов.

Стосовно посилання відповідача на передбачені ст. 125 ЖК України гарантії не можливості виселення відповідача із службового житла, суд враховує правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 р. у справі № 463/251/16-, згідно з якою гарантії не можливості виселення відповідача із службового житла з огляду на положення статті 125 ЖК України не поширюються на працівників, які раніше були забезпечені постійним житлом.

Ураховуючи, що під час проходження відповідачем військової служби в органах СБУ держава в 2011 році у спосіб виключення з числі службових та надання для постійного користування двокімнатної квартири в м. Краматорськ держава забезпечила відповідача та членів його сім`ї жилим приміщенням, колишня дружина ОСОБА_6 та його син ОСОБА_7 скористалися своїм правом на приватизацію житла, а відповідач ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію в сумі, еквівалентній 7700 доларів США за частку у вказаній квартирі, суд відхиляє доводи відповідача про неможливість на підставі ст. 125 ЖК виселення відповідача зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення України в зв`язку з тим, що відпала підстави для надання в 2015 році відповідачу спірної службової квартири у зв`язку з відсутністю на той час у нього житла за місцем служби в м. Черкаси.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20, виходячи із необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності та справедливості, на військовослужбовців, а також членів їхніх сімей, які були забезпечені постійним житлом у межах норми, не поширюються гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду України у постанові по справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 року, службове житло надається особі тимчасово та після того, як відпала підстава надання його працівнику службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Суд звертає увагу, що незаконне утримання відповідачем вказаної службової квартири правові після того, відпали підстави для правомірного проживання у вказаному житлі позбавляє можливості позивача забезпечити житловою площею інших працівників, які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода законним інтересам та правам позивача.

Відтак, виселення відповідача зі службового житла після того, як відпала підстава його надання переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших військовослужбовців УСБУ в Черкаській області, які потребують житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71). Крім того, втручання у право на повагу до житла не тільки є «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідає «нагальній суспільній необхідності», але також таке втручання у право особи на житло не буде непропорційним у розумінні ЄСПЛ, оскільки відповідач за місцем служби в м. Черкаси має на праві спільної власності двокімнатну квартиру, в якій має можливість проживати. Таким чином, наявне розумне співвідношення (обґрунтована пропорційність) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Стосовно фактичного користування спірним службовим житлом третіми особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є внутрішньо переміщеними особами, суд враховує, що вказані особи були вселені відповідачем тимчасово з порушенням встановленого законом порядку заняття службового житла, а тому факт їх проживання в спірній квартирі не спростовує висновків суду про відсутність правомірних підстав для проживання відповідача у службовій кватирі. Для забезпечення житлових умов внутрішньо переміщених осіб державою передбачені механізми забезпечення внутрішньо переміщених осіб тимчасовим безкоштовним житлом за місцем фактичного проживання чи перебування або виплату соціальної допомоги на проживання.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку про доведення позивачем обставин, на які він посилався як на підставу позовних вимог, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Правові засади справляння судового збору платниками, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» № 3674-VI.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-XII ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 12.12.2023 року у справі №600/1927/23, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 Закону № 3551-XII.

Оскільки справа, що розглядається не стосується прав відповідача з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 Закону № 3551-XII, до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2684 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», Конституцією України, ст.ст. 4, 7, 10, 13, 80, 81,141, 256, 263-266, 352, 354 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 зі службової квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління служби безпеки України в Черкаській області судовий збір в сумі 2684 грн.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Управління Служби безпеки України в Черкаській області (м. Черкаси, вул, Гоголя, 240, )

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Третя особа: Черкаська міська рада (м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 36, )

Третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 )

Третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 )

Третя особа: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП НОМЕР_9 )

Повний текст судового рішення виготовлено 11 березня 2024 року.