Справа № 462/6356/24
УХВАЛА

09 серпня 2024 року Суддя Залізничного районного суду м. Львова Боровков Д.О., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної Казначейської служби України, Держави Україна, в особі Залізничного районного суду м. Львова /Треті особи: Президент України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 / про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати дії судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. протиправними, антиконституційними, порушення присяги судді та стягнути грошові кошти в розмірі 130000,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України в якості морального відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. під час невиконання нею посадових обов`язків судді; зобов`язати Державну Казначейську службу України відшкодувати збитки державного бюджету за рахунок судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. Свої вимоги мотивує тим, що моральна шкода йому була завдана суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. в результаті прийняття процесуальних документів та вчинення процесуальних дій під час розгляду цивільної справи №184/657/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Вивчивши матеріали позовної заяви, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 ЦПК).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається цивільним процесуальним кодексом України.

За загальним правилом, яке міститься у ч. 2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно з ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

За висновком Верховного суду України у справі № 6-501цс17 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у 14 квітня 2021 року у справі № 638/11160/17 (провадження № 61-1570св20).

Із системного аналізу норм, передбачених у ч. 4 ст. 28 ЦПК України та ст. 1176 ЦК України слідує, що відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України право вибору суду належить позивачу лише у випадку, коли він звертається до суду з позовом, який пов`язаний з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, прийнятті, вчиненні судом лише під час розгляду кримінального провадження (справи), тобто з позовом про відшкодування шкоди у порядку, передбаченому ст. 1176 ЦК України.

Як убачається з позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути стягнути моральну шкоду, завдану у зв`язку з прийняттям процесуальних документів та вчинення процесуальних дій суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. у цивільній справі №№184/657/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Враховуючи викладене, вирішуючи питання про підсудність, суддя приходить до висновку, що правила альтернативної територіальної підсудності у цивільному судочинстві не можуть бути застосовані у цій справі.

Інші відомості, які б могли свідчити про правомірність розгляду позовної заяви саме Залізничним районним судом м. Львова позивачем не зазначені, а відповідні докази до позовних матеріалів не надані.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин та склад сторін, питання щодо підсудності має вирішуватися за загальним правилом визначення підсудності, передбаченим частиною 2 статті 27 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позивачем у позові зазначено місцезнаходження першого відповідача Державної казначейської служби України: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що територіально відноситься до Печерського району міста Києва та другого відповідача Залізничного районного суду м. Львова: м.Львів, вул.С.Бандери, 3, що територіально відноситься до Галицького району міста Львова.

Зі змісту позову вбачається, що основні вимоги позивача стосується стягнення моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України і першим відповідачем зазначено Державну казначейську службу України, а відтак справу слід передати на розгляд за підсудністю до належного суду, а саме до Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно із ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Враховуючи викладене, позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної Казначейської служби України, Держави Україна, в особі Залізничного районного суду м. Львова /Треті особи: Президент України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 / про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді слід передати на розгляд за підсудністю до належного суду, а саме до Печерського районного суду м. Києва.

Керуючись ст. 27, 31-32, 260-261, 353-354 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної Казначейської служби України, Держави Україна, в особі Залізничного районного суду м. Львова /Треті особи: Президент України ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 / про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді передати за підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана учасниками справи протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Суддя:

Оригінал ухвали.