КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5204/22-ц Головуючий у суді І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження № 22-ц/824/1148/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, третя особа - Апарат Верховної Ради України, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Позивачка у червні 2022 року пред`явила до Дарницького районного суду м. Києва вказаний вище позов, посилаючись на те, що з 11 серпня 2021 року вона обіймала посаду заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до наказу від 04 травня 2022 року № 72 по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України її було звільнено із займаної посади з 06 травня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників Управління, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення є незаконним і таким, що порушує її трудові права, оскільки відповідач не запропонував їй інші посади для працевлаштування, що стало підставою для звернення до суду із позовом.

Просила суд поновити її напосаді заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, а у разі скорочення цієї посади, поновити на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису відповідача шляхом введення (поновлення) скороченої посади та допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання, а також стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2022 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року справу передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із відсутності порушень норм КЗпП України під час звільнення позивачки із займаної посади, оскільки 04 лютого 2022 року вона була попереджена відповідачем про майбутнє можливе звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, що засвідчила своїм підписом, а відповідач запропонував позивачці за списками вакантні посади в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України станом на 07 лютого 2022 року, з яких вона не обрала для переведення жодної.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем під час звільнення позивачки не було проведено аналізу кваліфікації та продуктивності праці інших працівників і позивачки. Крім цього, доказів надання позивачці пропозицій про існуючі на підприємстві вакансії до дня її звільнення відповідачем до суду не надано, що, у свою чергу, свідчить про невиконання роботодавцем свого обов`язку, встановленого нормою частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Наданий відповідачем акт про відмову від підписання повідомлення про пропозицію вакантних посад позивачка вважає фіктивним, оскільки такий акт не складався в її присутності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Воронов Є.Є. вказує на те, що процедура звільнення позивачки була дотримана відповідачем в повному обсязі, позивачці своєчасно були запропоновані вакантні посади для її переводу у зв`язку із введенням нового штатного розпису і структури, але позивачка від них відмовилась.

За таких обставин просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача - Воронов Є.Є. в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 із 11 серпня 2021 року займала посаду заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради Українина підставі наказу № 197 від 09 серпня 2021 року.

Згідно розпорядження від 03 лютого 2022 року № 15-7/03-11 здійснено реорганізацію по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України

04 лютого 2022 року ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє можливе звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

07 лютого 2022 року складена довідка про вакантні посади Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України станом на 07 лютого 2022 року, які запропоновані працівникам, що отримали попередження про наступне вивільнення.

Також 07 лютого 2022 року за участю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , був складений акт про те, що станом на 07 лютого 2022 року після ознайомлення з наявними вакантними посадами (фахівців, інженерів, технічних службовців, робітників) в Управлінні, які не були запропоновані іншим працівникам, ОСОБА_1 не виявила бажання щодо переведення на одну з вакантних посад і, без заявлення конкретних мотивів, відмовилася від підписання факту свого ознайомлення з переліком вакантних посад, зазначених в інформації-повідомленні.

06 травня 2022 року наказом Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України № 72 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 06 травня 2022 рокуу зв`язку із скороченням штату управління.

Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю, визначених у статті 5-1 КЗпП України, є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту цієї норми права вбачається, що така правова підстава звільнення як скорочення чисельності працівників охоплюється процесом зміни в організації виробництва і праці.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя цієї ж норми права визначає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника (постанова Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17). Відтак, межі свободи вибору у контексті права на працю за пунктом 1 статті 40 КЗпП України визначаються кваліфікаційними вимогами до посади, яким працівник має відповідати.

Згідно із статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 вказано, що оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач виконав вимоги щодо працевлаштування позивачки, оскільки запропонував їй наявні вакантні посади.

Доводи апеляційної скарги в частині неналежності наданого відповідачем доказу ознайомлення позивачки із списком вакантних посад, а саме акту про відмову від підписання повідомлення, на думку колегії суддів, є голослівними. У суду не було підстав для того, щоб не брати до уваги наданий відповідачем доказ.

Посилання позивачки на те, що у вказаному акті не вказано, які вакантні посади їй пропонувались відповідачем, обґрунтовано не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки змістом акту, який складається за участі декількох осіб, є фіксація у певному місті, у певний час, певних обставин. Зміст наданого акту доводить, що 07 лютого 2022 року ОСОБА_1 ознайомилась із списком вакантних посад, однак відмовилась поставити свій підпис, який би підтверджував таке ознайомлення. Іншого способу у роботодавця зафіксувати виконання ним вимог трудового законодавства щодо пропонування працівнику вакантних посад у разі відмови працівника від його підписання, як складання акту, немає.

Доводи апеляційної скарги щодо не проведення відповідачем під час звільнення позивачки аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників в порівнянні з позивачкою також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи наявні довідки, складені за результатами кваліфікаційних характеристик працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України для призначення на посаду «начальника відділу організації виробництва та публічних закупівель» та «заступника начальника відділу організації виробництва та публічних закупівель», згідно з якими було проведено кваліфікаційні характеристики трьох працівників та прийнято рішення визначити і запропонувати посаду начальника відділу організації виробництва та публічних закупівель з урахуванням освітньо-кваліфікаційного рівня, стажу роботи в організації ОСОБА_7 , яка має найбільший стаж роботи серед трьох претендентів, а посада заступника начальника відділу організації виробництва та публічних закупівель запропонована ОСОБА_8 , який має більший стаж на підприємстві ніж ОСОБА_1 та профільну кваліфікацію.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами позивачки про те, що їй не пропонували вакантні посади, які існували в Управлінні на день її звільнення, що є порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України.

Виходячи з положень статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18), провадження № 11-43/асі18, зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із відповіді відповідача від 20 червня 2022 року на звернення ОСОБА_1 , станом на 06 травня 2022 року (дату звільнення позивачки) були наявні вакантні посади: заступника начальника відділу забезпечення матеріальними ресурсами; провідного інженера-електрика відділу експлуатації та ремонту електрообладнання; провідного інженера з експлуатації споруд та устаткування водопровідно-каналізаційного господарства; провідного інженера систем вентиляції та кондиціювання; провідного інженера з контрольно-вимірювальних приладів і засобів автоматики; провідного інженера з комп`ютерних систем відділу експлуатації та ремонту технологічного обладнання; провідного інженера відділу капітального та поточного ремонту; провідного дизайнера відділу утримання будинків та прибудинкових території № 3; провідного інженера з організації та експлуатації та ремонту; провідного технолога; провідного дизайнера відділу забезпечення поліграфічною продукцією; провідного уповноваженого з антикорупційної діяльності.

Матеріали справи не містять доказів, що вказані посади пропонувались позивачці. Цю обставину визнав і представник відповідача у судовому засіданні. Разом із тим, він вважав, що оскільки відповідачем з врахуванням структури та штатного розпису було складено та запропоновано позивачці перелік вакантних посад та зазначено, що вона до закінчення двохмісячного терміну з дати ознайомлення та отримання попередження про майбутнє вивільнення може звернутись до керівництва Управління або до відділу кадрів з результатами прийнятого нею рішення щодо намірів подальшої роботи в Управлінні, однак позивачка не виявила бажання щодо подальшої роботи в Управлінні і не звернулась до відділу кадрів, то відповідач виконав свій обов`язок щодо пропонування позивачці вакантних посад. Крім того, позивачка не має відповідної освіти та кваліфікації для зайняття вакантних посад, які були на день її звільнення.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача в тій частині, що позивачка за спеціальністю є філологом, отже не може виконувати роботи інженерів. Між тим, бере до уваги, що будучи філологом, позивачка обіймала посаду, яка не відповідає її фаху, а саме заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичого забезпечення, і відповідачем розглядалась її кандидатуру на зайняття вакантної посади заступника начальника та начальника відділу організації виробницва та публічних закупівель. На день звільнення позивачки була вакантною посада заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення і відповідач не навів кваліфікаційних вимог до неї і не обгрунтував чому позивачка не могла на неї претендувати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем неналежним чином виконано обов`язки, встановлені у частині другій статті 40, частині третій статті 49-2 КЗпП України, що є підставою для висновку про те, що звільнення позивачки відбулось з порушенням встановленого законом порядку.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (частина друга статті 22 КЗпП України).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22 червня 1982 року (далі - Конвенція МОП № 158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення.

Згідно статті 9 Конвенції МОП № 158 тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП № 158 міститься у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 520/211/16-ц.

В той же час, як вбачається зі змісту статті 7 Конвенції МОП № 158 трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням.

Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Оскільки апеляційним судом під час перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 встановлено, що вона звільнена без законних підстав, вимоги останньої про поновлення її на посаді заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06 травня 2022 року підлягають до задоволення, як законні та обґрунтовані.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в частині поновлення позивачки на рівнозначній посаді або шляхом внесення змін до штатного розпису відповідача шляхом введення (поновлення) скороченої посади.

За змістом статті 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберігалося його попереднє місце роботи.

15 липня 2020 року Верховний Суд в постанові у справі № 480/1449/18 визнав за необхідне виключити з резолютивної частини рішення суду першої інстанції вказівку про поновлення на роботі «або на іншій рівнозначній посаді за вибором позивача», оскільки згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постановах Верховного Суду від 27 квітня 2021 року в справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року в справі № 0840/3202/18 та від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17 зазначено, що ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Відтак, звільненого без законної підстави працівника має бути поновлено на попередній роботі, а не на іншій рівнозначній посаді як того бажає позивач.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 819/691/17, від 20 січня 2021 року у справа № 640/18679/18.

У постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 640/21065/18 Верховний Суд також не погодився із застосованим судами попередніх інстанцій способом захисту порушених прав позивача шляхом покладення на ДФС обов`язку поновити його на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника Запорізької митниці ДФС. У цій справі суд зазначив, що зробивши правильний висновок про незаконність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не поновили його на роботі (конкретній посаді).

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі, на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З огляду на те, що позивачка підлягає поновленню на роботі у зв`язку із незаконним звільненням, з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислюється відповідно до зазначеного Порядку.

Згідно із довідкою Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про розрахунок середнього заробітку № 58 від 31 травня 2022 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці роботи становив 1 396,49 грн. При цьому, ця сума заробітку відповідачем визначена з урахуванням вимог вищенаведеного Порядку.

Вимушений прогул ОСОБА_1 продовжувався з 07 травня 2022 року по 9 лютого 2024 року, тобто 459 робочих днів.

Виходячи з цього розміру середньоденної заробітної плати позивачки, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , становить 640 988,91 грн(1 396,49 грнх 459 днів вимушеного прогулу) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 травня 2022 року по 9 лютого 2024 року, тобто по день ухвалення цього судового рішення у розмірі 640 988,91 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Позивачка була звільнена судами від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 18 505,73 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу публічних закупівель та юридичного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06 травня 2022 року.

Стягнути з Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 травня 2022 року по день ухвалення цього судового рішення у розмірі 640 988,91 грн (шістсот сорок тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень 91 копійку) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 18 505,73 грн (вісімнадцять тисяч п`ятсот п`ять гривень 73 копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній