Провадження № 22-ц/801/288/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 рокуСправа № 127/27802/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/27802/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року, ухвалене у складі судді Федчишена С. А. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 18 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» (далі первісний кредитор, банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 47 900 доларів США, що станом на день укладення договору, згідно з курсом НБ України еквівалентно 241 895 грн, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном погашення 17 травня 2017 року.

З метою забезпечення указаних кредитних зобов`язань, 18 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договори поруки № 115430, № 115245.

Первісний кредитор взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.

12 грудня 2011 року між первісним кредитором та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 18 травня 2007 року.

Відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, унаслідок чого станом на 01 грудня 2013 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 64 155,98 доларів США, що еквівалентно 1 011 098,24 грн, з яких: 38 090,70 доларів США, що еквівалентно 600 309,43 грн заборгованість по основній сумі кредиту; 26 065,28 доларів США, що еквівалентно 410 788,81 грн заборгованість за процентами.

Посилаючись на ці обставини, ТОВ «Кей-Колект» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 0 від 18 травня 2007 року у розмірі 64 155,98 доларів США, що еквівалентно 1011098,24 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором у розмірі 64 155,98 доларів США, що еквівалентно 1 011 098,24 грн, з яких: 38 090,70 доларів США, що еквівалентно 600 309,43 грн заборгованість по основній сумі кредиту; 26 065,28 доларів США, що еквівалентно 410 788,81 грн заборгованість за процентами та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

право позивача порушено невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань;

поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всім належним йому майном та грошовими коштами;

поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 20 грудня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2023 року витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

29 грудня 2023 року до Вінницького апеляційного суду надійшли матеріали справи № 127/27802/14-ц.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 січня 2024 року апеляційну скаргу на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 356 ЦПК України.

15 січня 2024 року на виконання вимог ухвали заявницею подано апеляційну скаргу у новій редакції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 лютого 2024 року призначено справу до розгляду на 15 лютого 2024 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції та у порушення частини п`ятої статті 272 ЦПК України не отримала копію оскаржуваного рішення;

позивач звернувся до суду з цим позовом поза межами строків позовної давності та не клопотав про його поновлення;

матеріали справи не містять доказів набуття договором факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року чинності та доказів отримання відповідачкою документів, що підтверджують факт передачі первісним кредитором права вимоги позивачу, що свідчить про відсутність предмету спору;

боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні;

обов`язок повідомити боржника про перехід прав у зобов`язанні лежить на новому кредиторові;

позивач не виконав свого обов`язку щодо повідомлення боржника про перехід прав у зобов`язанні, відтак вона має право не виконувати свого зобов`язання новому кредиторові.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 18 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у сумі 47 900 доларів США, що станом на день укладення договору згідно курсу НБ України еквівалентно 241 895 грн, зі сплатою 13,5 % річних (згідно додатку № 1 до договору) та кінцевим терміном погашення 17 травня 2017 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника 18 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» укладено договори поруки № 115430 з ОСОБА_2 та № 115245 з ОСОБА_4 .

Відповідно до умов указаних договорів поруки поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечують виконання зобов`язання за кредитним договором № 0 від 18 травня 2007 року, а також несуть солідарну з ОСОБА_1 відповідальність перед кредитором за неналежне виконання забезпеченого зобов`язання.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1.

Згідно з випискою з додатку № 1 до договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року право вимоги по кредитному договору № 0 від 18 травня 2007 року до боржника ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 18 травня 2007 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Кей-Колект» за цим договором станом на 01 грудня 2013 року становить 64 155,98 доларів США, що еквівалентно 1 011 098,24 грн, з яких: 38 090,70 доларів США, що еквівалентно 600 309,43 грн. заборгованість по основній сумі кредиту; 26 065,28 доларів США, що еквівалентно 410 788,81 грн заборгованість за процентами.

01 липня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» листом-вимогою № 135-13871 повідомило ОСОБА_1 про те, що на підставі договору факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року первісний кредитор відступив ТОВ «Кей-Колект» право вимоги щодо заборгованість по кредитному договору № 0 від 18 травня 2007 року та просило протягом тридцяти днів погасити заборгованість, яка утворилась станом на 01 грудня 2013 року у сумі 64 155,98 доларів США.

Указана вимога залишилась без реагування.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або у письмовій (електронній формі). Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (стаття 553 ЦК України).

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України, частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Матеріалами справи встановлено, що 18 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти у сумі 47 900 доларів США, що станом на день укладення договору згідно курсу НБ України еквівалентно 241 895 грн, зі сплатою 13,5 % річних (згідно додатку № 1 до договору) та кінцевим терміном погашення 17 травня 2017 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника 18 травня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» укладено договори поруки № 115430 з ОСОБА_2 та № 115245 з ОСОБА_3 .

Відповідно до умов указаних договорів поруки поручителі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечують виконання зобов`язання за кредитним договором № 0 від 18 травня 2007 року, а також несуть солідарну з ОСОБА_1 відповідальність перед кредитором за неналежне виконання забезпеченого зобов`язання.

Всупереч умов укладеного кредитного договору та договорів поруки, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а також виконання інших зобов`язань у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених кредитним договором, відповідачами належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 64 155,98 доларів США, що еквівалентно 1 011 098,24 грн, з яких: 38 090,70 доларів США, що еквівалентно 600 309,43 грн. заборгованість по основній сумі кредиту; 26 065,28 доларів США, що еквівалентно 410 788,81 грн заборгованість за процентами.

Доказів на спростування указаного розміру заборгованості матеріали справи не містять.

За нормами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що:

«стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та первісним кредитором, договори поруки укладені між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , договір факторингу укладений між первісними кредиторами та ТОВ «Кей-Колект» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів.

У цій справі позичальник та його поручителі не довели належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених спірними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що:

«підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно установив, що ТОВ «Кей-Колект» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги по спірному кредитному договору, ОСОБА_1 прийняв умови надання банківських послуг шляхом підписання указаного договору, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручились відповідати перед кредитодавцем, в якості солідарних боржників, за повне, належне та своєчасне виконання боржником своїх зобов`язань по кредитному договору, однак у порушення умов указаних договорів відповідачі не виконали своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірі та на умова, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша четверта статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої, пункту 2 частини сьомої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Матеріалами справи встановлено, що згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Вінницькій області від 07 січня 2015 року ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 67).

На зареєстровану адресу відповідачки судом першої інстанції було направлено рекомендованим поштовим відправленням позовну заяву з додатками та судову повістку на 11 лютого 2015 року (а. с. 84).

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 091 поштове відправлення 03 лютого 2015 року адресату вручено за довіреністю особі на прізвище « ОСОБА_5 » з відміткою «мама».

Відповідно до частини третьої статті 76 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення), якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (в редакції чинній на момент ухвалення рішення), передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

У пункті 99 Правил указано, що рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Пунктом 106 Правил встановлено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Отже загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку.

Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку).

Відтак перевірка документів, що посвідчують особу адресата (фізичну особу), особу, яка одержує поштове відправлення замість такого адресата, родинні зв`язки з адресатом, а також належне оформлення повідомлення про вручення поштового відправлення покладено на працівників поштового зв`язку.

Добросовісне виконання працівниками «Укрпошти» своїх службових обов`язків у цій справі презюмується, а відповідачкою ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів протилежного.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 13 березня 2019 року у справі №639/4278/16-а.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2022 року у справі № 800/547/17 зроблено висновок, що:

«направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника».

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» (заява №18986/06; пункт 57 рішення) суд неодноразово визначав, що обов`язком зацікавленої сторони є виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи.

Відтак, суд першої інстанції виконав покладений на нього обов`язок повідомити відповідачку про дату, час та місце розгляду справи, однак ОСОБА_3 будучи повідомлена належним чином про розгляд справи у суді першої інстанції, не скористалася своїм правом взяти участь у судовому засіданні, не подавши належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачки про заміну кредитора у зобов`язанні з огляду на таке.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 зроблено висновок, що:

«боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Тобто неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі, а отже, не впливає на вирішення питання про заміну сторони у справі».

Отже заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок зміни кредитора у договорі.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зроблено висновок, що:

«створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції».

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, однак заяви про застосування позовної давності не подавала, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для вирішення питання щодо застосування строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат припустився помилки зазначивши про солідарне стягнення з боржників витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви, за таких обставин рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У справі що переглядається, суд першої інстанції, стягуючи судові витрати з відповідачів в солідарному порядку, не урахував, що чинним цивільним процесуальним законодавством такий вид стягнення щодо витрат зі сплати судового збору не передбачений.

Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 ЦК України).

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань з множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.

Отже місцевим судом у цій справі було помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (судового збору), закріплених в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку, передбаченому законом або договором (стаття 541 ЦК України).

Отже у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Указане узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, у додатковій постанові Верховного Суду від 11 червня 2018 року у справі № 923/567/17 (з урахуванням ухвали суду касаційної інстанції про виправлення описки від 06 липня 2018 року ), від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4105/18.

Указане судом першої інстанції не ураховано при здійсненні розподілу судових витрат у цій справі.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 654 грн у рівних частинах з кожного відповідача, тобто по 1 218 грн.

В іншій частині, підстав для скасування або зміни оскаржуваного заочного рішення немає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект», проте помилився щодо розподілу судових витрат, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване заочне рішення в частині розподілу судових витрат скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення судових витрат зі сплати судового збору у рівних частинах з кожного відповідача.

В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд скасовує заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року лише в частині розподілу судових витрат, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року в частині розподілу судових витрат скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір по 1 218 грн з кожного.

В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачкою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Сергій МЕДВЕЦЬКИЙ

судді: Віталій ОНІЩУК

Віктор РИБЧИНСЬКИЙ