Дата документу 15.02.2024
Справа № 334/1221/24
Провадження № 2-з/334/14/24
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

15 лютого 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коротченко Дар`я Олександрівна, про забезпечення позову,

встановив:

представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість за договором позики в розмірі 18 200 доларів США, 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.07.2023 по 13.02.2024 в розмірі 340,88 доларів США.

15.02.2024 представником позивачки подана заява про забезпечення позову, в якій вона просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_3 : готель № НОМЕР_1 , поверх 30, блок «А», площею 30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , готель № НОМЕР_2 , поверх 30, блок «А», площею 30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовує тим, що 18.07.2022 та 19.07.2022 ОСОБА_1 надано ОСОБА_3 у позику грошові кошти в розмірі 18 200 доларів США. На підтвердження факту передання грошових коштів 26.07.2022 ОСОБА_3 власноручно написано розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути грошові кошти до 01.07.2023. Станом на 23.01.2024 грошові кошти позивачці не повернуті. Позивачці відомо, що ОСОБА_3 на праві власності належить нерухоме майно: готель № НОМЕР_1 , поверх 30, блок «А», площею 30 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , та готель № НОМЕР_2 , поверх 30, блок «А», площею 30 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . За рахунок належного відповідачу майна можливо погасити заборгованість, яка існує у відповідача перед позивачкою. Проте, до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі та видачі виконавчих листів існує загроза відчуження майна відповідачем для уникнення відповідальності та унеможливлення стягнення з нього заборгованості, тому невжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і поновлення порушених прав позивача. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру, що передбачене частиною одинадцятою статті 150 ЦПК.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 4 постанови від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанова № 9), згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. З метою забезпечити виконання судового рішення в майбутньому можна накласти арешт також на випущені у будь-якій формі акції, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, оскільки такий арешт не зупиняє та не обмежує інші права учасників товариства, у тому числі право на участь в управлінні останнім, на одержання інформації про його діяльність і дивідендів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно з пунктом 43 рішення у справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

У пункті 6 Постанови № 9 зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Так, з позовної заяви та доданих до неї письмових доказів вбачається, що між сторонами дійсно існує спір про стягнення заборгованості за договором позики.

З огляду на викладене, вбачається висновок, що обраний позивачкою спосіб забезпечення позову про накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу, не співвідноситься з предметом позову, яким є стягнення боргу за договором позики, а отже не існує конкретного зв`язку між арештом майна і предметом позовної вимоги.

Висновок суду узгоджується з викладеною у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 911/527/19 та від 10.10.2019 у справі № 904/1478/19 правовою позицією, суть якої полягає в тому, що, накладаючи арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу, суд першої інстанції не врахував, що у такому випадку немає зв`язку між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги про стягнення грошових коштів, оскільки накладення арешту має стосуватися майна, що належить до предмета спору.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача необхідно відмовити.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 153, 260 ЦПК України, суд

постановив:

у задоволенні заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.В. Фетісов