КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4178/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Олійника В.І., Гаращенка Д.Р.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора про встановлення факту батьківства,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду у грудні 2022 року з позовом про встановлення батьківства та просила суд встановити юридичний факт того, що ОСОБА_2 є її рідним батьком.

В обгрунтування своєї заяви позивачка пояснила, що вона, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва в книзі записів актів громадянського стану про народження 06 серпня 2004 року зроблено відповідний запис № 1833 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 06 серпня 2004 року.

Її матір`ю є ОСОБА_3 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батьком є ОСОБА_2 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В свою чергу, після її народження, в зв`язку з тим, що її батьки були не одруженими, а й батько заяниці - ОСОБА_2 , не зміг бути присутнім під час процедури реєстрації її народження, запис про батька у вищевказаному свідоцтві про народження був зроблений на підставі статті 135 Сімейного кодексу України.

Хоча шлюб між батьками укладено не було, вони довгий час, як сім`я, проживали разом в батьковій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі заповіту від 04.11.2002 року зареєстрованому в реєстрі за номером 2-2824 посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори.

Її батько, ОСОБА_2 , протягом життя наполягав на внесенні запису про реєстрацію його батьком, однак постійно бракувало на це часу, хоча про заявницю він завжди піклувався як за своєю рідною донькою.

Через деякий час батьки припинили підтримувати стосунки та заявниця з матір`ю переїхали за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають разом по сьогодні.

Не зважаючи на припинення стосунків з матір`ю, її батько, ОСОБА_2 , визнавав заявницю за свою доньку, піклувався про неї протягом усього життя, брав участь у шкільному та дошкільному житті, дарував подарунки, проявляв турботу та увагу, вітав з усіма святами. Заявниця неодноразово залишалася в нього на вихідних та святах з ночівлею.

ІНФОРМАЦІЯ_4 її батько, ОСОБА_2 , помер, про що 18 березня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було зроблено відповідний актовий запис № 6189 та видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2 .

В зв`язку з проходженням бойових дій на території міста Києва та Київської області через напад російської федерації на територію України заявниця зі своєю матір`ю виїхали за межі міста та не змогли бути присутніми на похоронах батька.

Після його смерті у відповідності до чинного законодавства була відкрита спадщина, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 69761136 .

Встановлення факту батьківства має для заявниці юридичне значення, оскільки необхідне їй для прийняття спадщини після смерті батька, оскільки інших спадкоємців не існує, як і не існує спору про право, однак для встановлення вказаного факту та у зв`язку із необхідністю упорядкувати документи, заявниця змушена звернутися до суду із вказаною заявою.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказувала на те, що на підтвердження прижиттєвих родинних стосунків із своїм померлим батьком ОСОБА_2 були надані письмові докази, а саме докази підтвердження розмов та листування; копії фотографій спільного відпочинку; копію декларації про вибір лікаря з зазначенням місця проживання; копія витягу з особистої справи № Р-203 спеціалізованої авіаційно-технічної, школи № 203 м. Києва.

Однак з невідомих причин, в оскаржуваному рішенні судом не було зазначено підстав для відхилення зазначених доказів.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 начебто не змогли підтвердити той факт, що ОСОБА_2 є батьком позивачки ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що такий висновок суперечить фактичним обставинам справи та показаннями, які було надано свідками, що підтверджується зокрема, матеріалами повної технічної фіксації розгляду цієї справи.

Апелянт вказувала на те, що усі допитані в судовому засіданні свідки, без жодних сумнівів підтвердили, що знали покійного ОСОБА_2 , його цивільну дружину ОСОБА_3 та їх спільну доньку ОСОБА_1 протягом багатьох років. Що про стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їм було відомо ще до народження ОСОБА_1 , що ще до народження ОСОБА_7 вони жили однією сім`єю у квартирі, належній ОСОБА_2 та вели спільне господарство, що жодна особа ніколи не висловлювала сумнівів в батьківстві ОСОБА_2 , що сам ОСОБА_2 завжди стверджував, що ОСОБА_7 є його донькою, разом з ОСОБА_3 виховував її, брав участь в її утриманні.

Доводи апеляційної інстанції обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення послався на відсутність ДНК-експертизи, як на беззаперечну підставу для відмови у задоволенні позову. Однакі такі висновки апелянт вважає помилковими, поверхневими та необгрунтованими, оскільки покійний ОСОБА_2 був кремований, за таких обставин можливість проведення експертизи ДНК виключається.

15 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Київської міської ради, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Київська міська рада вважає, що враховуючи наявні докази в матеріалах справи, Святошинський районний суд м. Києва ухвалив законне рішення з додержанням всіх вимог діючого законодавства України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, задоволенню не підлягають, так як є недоведеними.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Встановлено, що позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва в книзі записів актів громадянського стану про народження 06 серпня 2004 року зроблено відповідний запис № 1833 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 06 серпня 2004 року.

Судом встановлено, що в зазначеному вище свідоцтві про народження позивачки, запис про батька був зроблений на підставі статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.12).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , помер, про що 18 березня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було зроблено відповідний актовий запис № 6189 (а.с.14).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , після його смерті було кремовано, згідно копії довідки на одерження праху №4.177886К (а.с.59).

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 у відповідності до чинного законодавства була відкрита спадщина, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 69761136 (а.с.15).

Також встановлено, що ОСОБА_2 , після його смерті було кремовано, згідно копії довідки на одерження праху №4.177886К (а.с. 59).

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку відмовляючи у задоволенні позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази та позивачкою не доведено спорідненість з померлим ОСОБА_2 ..

В суді апеляційної інстанції позивач надала медичну документацію її матері під час вагітності, в якій відсутні відомості про батька.

Також в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, відсутність фотографій з померлим батьком, тим що вона як підліток не любила фотографуватись. Разом з цим не змогла пояснити чому відсутні фото з батьком, коли її мати з нею виписували з полового будинку.

Адвокат позивача в суді апеляційної інстанції даючи пояснення зазначав, що всі моменти життя були сфотографовані. Разом з цим судом апеляційної інстанції встановлено, що на 18 чорно-білих фото зображений невідомий чоловік з дитиною (ймовірно позивачкою) у віці від 1 до 1,5 роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою до суду було надано належні письмові докази, а саме докази підтвердження розмов та листування, копії фотографій спільного відпочинку, однак такі доводи суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).

Однак з наданої позивачкою скріншоту месенджера, вбачається, що переписка містить лише два смс повідомлення (а.с. 25), що на переконання суду апеляційної інстанції не може слугувати підтвердженням родинних зв`язків. До позовної заяви не додано копію паспорту померлого, щоб можна було ідентифікувати фото, а саме зображення на них людей. Також не подано доказів належності номеру телефона померлому, щоб пересвідчитись хто саме писав смс-повідомлення.

Що стосується долучених до позовної заяви копій фотографій (а.с. 19-24), суд апеляційної інстанції не може вважати доказом на підтвердження факту батьківства, оскільки матеріали справи не містять офіційних документів відповідно до яких суд мав би можливість встановити, що на наданих позивачкою фото зображений саме померлий ОСОБА_2 ..

Що стосується наданого позивачкою копії декларації про вибір лікаря з зазначенням місця проживання ( АДРЕСА_3 ) (а.с. 17), суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з наданої декларації вбачається, що дата подання вказаної декларації - 29.11.2022 року, разом з тим ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також з наданого опису документів, що надано до ЦНАП суб`єктом господарювання, громадянином для виконання адміністративної послуги (а.с. 18) вбачається, що даний опис виданий 04.07.2022 року, тобто після смерті ОСОБА_2 .. Отже, надані позивачкою копії документів не підтверджують факту спільного проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 та виховання дитини (позивачки) в період з її народження та до смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Суд апеляційної інстанції також вважає неналежним доказом наданий позивачкою копію витягу з особистої справи № Р-203 спеціалізованої авіаційно-технічної школи № 203 м. Києва (а.с. 26-27), оскільки як вбачається з наданої особової справи в графі «Прізвище ім`я по батькові батька» зазначено « ОСОБА_2 », разом з тим ПІБ померлого, яким позивачка вважає своїм біологічним батьком - ОСОБА_2 , а адреса проживання зазначена позивача, в той же час позивач стверджувала що вона проживала за адресою місця реєстрації померлого ОСОБА_2 ..

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання свідків, які були допитані в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки показання допитаних в судовому засіданні свідків не підтверджують спільне проживання ОСОБА_3 (матір позивачки) та померлого ОСОБА_2 як подружжя, з їх показань неможливо встановити, яким чином був налагоджений побут, чи був спільний бюджет, чи були спільні значні витрати чи набуття майна у власність, тобто їх показання не містять будь-яких конкретних обставин життя як сім`ї в період як до народження дитини, так і після цього.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 28 червня 2023 року в справі № 357/9241/21 (провадження № 61-12927св22) про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справах про встановлення факту батьківства не є обов`язковою проведення ДНК експертизи, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з урахуванням наступного.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів роз`яснила стороні позивача їх право заявити клопотання про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи під час розгляду справи, наслідки невчинення вказаної процесуальної дії.

В постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) за позовом про встановлення факту батьківства померлої особи відносно дитини викладено правовий висновок, згідно якого «як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Але передумовою звернення до суду в справах про встановлення батьківства є, зокрема, наявність кровного споріднення між особою, яку позивач просить визнати батьком, і дитиною. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову та вірно застосував положення ст. 125, 126, 130 Сімейного кодексу України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «15» лютого 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник