Справа № 464/6622/23
пр.№ 2/464/65/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2024 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючого - судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Керницької І.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и в:

позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Михалевський Ю.Р., 03.10.2023 звернулась в суд із позовом, у якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.12.2013 о 20:00 год у м. Львів на вул.Угорській, поблизу будинку №10 відбулася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на пішохода), за участю автомобіля марки «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та її, як пішохода. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), вона отримала тілесні ушкодження. По факту ДТП Львівським МУ ГУМВС України у Львівській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001012 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Кримінальне провадження неодноразово закривалось, а ухвалами слідчого судді за її скаргами постанови слідчих були скасовані. Востаннє, постановою старшого слідчого в ОВС ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 18.12.2018 кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Зазначена постанова не оскаржувалась. Щодо її права на відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, із покликанням на норми ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, та Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4, вказала, що в даному випадку досудовим розслідуванням встановлено, що шкода їй була заподіяна внаслідок руху колісного транспортного засобу «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , тобто, дії джерела підвищеної небезпеки, відтак вона має право на відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок ДТП, що відбулось 11.12.2013. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №4 від 01.03.2013, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом абз.2 п.6 зазначеної Постанови, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 ПДР). Згідно із п. 2.2 ПДР, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії « НОМЕР_2 , власником автомобіля «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 . На момент ДТП ОСОБА_4 керував зазначеним транспортним засобом, володіючи свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та на підставі посвідчення водія. Із протоколу допиту ОСОБА_4 вбачається, що 11.12.2013 близько 20:00 год він керував власним автомобілем марки «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , та рухався по проїжджій частині на вул.Угорській в напрямку пр.Червоної Калини у м.Львові. Таким чином, ОСОБА_4 на законній правовій підставі володів джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку із чим несе відповідальність за завдану шкоду. Згідно із абз.4 п.4 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ, відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Таким чином, незважаючи на те, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001012, було закрите, вона має право звернутися із цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, до ОСОБА_4 як володільця джерелом підвищеної небезпеки. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована згідно полісу ОСЦПВ №AC/4289657, виданого ПрАТ «СТ «ГАРАНТІЯ». Згідно із ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, діючій на момент ДТП), страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди, що може відшкодовуватись ПрАТ «СТ «ГАРАНТІЯ», обмежений розміром 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. У даному випадку лікування було проведене за рахунок державних (бюджетних) коштів, а вона понесла витрати на лікування, за які не видавались чеки, у зв`язку із чим підстави для виплати відшкодування моральної шкоди страховиком у розмірі 5% від вартості лікування були відсутні. Згідно Висновку експерта №560/13, за даними медичних документів у гр. ОСОБА_1 була черепно-мозкова травма у вигляді перелому скроневої кістки з переходом на основу черепа, крововиливу над тверду мозкову оболонку. Крім цього, у неї виявлено садно на обличчі та синці на обидвох ногах. Вказані ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитись 11.12.2013 в момент дорожньо-транспортної пригоди, та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння. 13.12.2023 було здійснено операційне втручання, під час якого проведено правобічну краніотомію скроневої ділянки та видалено епідуральну гематому в об`ємі біля 40 мл. в згортках. У відповідності до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №12220, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в 8-й Міській клінічній лікарні м.Львова у період з 11.12.2013 по 02.01.2014. Згідно із випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2746, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в 8-й Міській клінічній лікарні м. Львова у період з 19.03.2014 по 25.03.2014. Відповідно до довідки до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією, 18.05.2023 ОСОБА_1 пожиттєво присвоєно третю групу інвалідності, що нерозривно пов`язано з наслідками, які були спричиненні під час ДТП від 11.12.2013. Щодо відшкодування моральної шкоди, позивачка, покликаючись на ст. ст. 23 та 1167 ЦК України зазначила, що завдана їй моральна шкода полягає: у страху за своє життя і здоров`я в момент ДТП; болях від завданих тілесних ушкоджень та довгому процесі реабілітації, що супроводжувався постійними головними болями, нудотою та дихальною недостатністю; незручностями під час реабілітації, що полягають у дискомфорті під час прийому ліків, споживанні їжі та питті напоїв; порушеннях сну, через постійне прокручування у голові цієї трагічної події, постійному відчутті тривоги; спогляданні свого понівеченого обличчя; періодичних панічних атаках, що ускладнювали процес соціалізації; переживаннях та незручностях під час проведення досудового розслідування, а також поведінці ОСОБА_4 , який після наїзду, залишив місце ДТП, а будь-яку шкоду не відшкодував. З моменту ДТП минуло уже більше 9 років, проте наслідки отриманих травм по сьогоднішній день супроводжують її по житті, зокрема вона змушена проходити щорічні медичні обстеження, здійснювати лікування у невролога, приймати болезаспокійливі ліки та уникати значних фізичних навантажень. Таким чином, вона оцінює відшкодування завданої їй моральної шкоди у розмірі не менше 250 000 грн, що справедливо відповідає обставинам справи, викликаним у зв`язку із змінами у її житті та зусиллями, які вона спрямувала для спроби відновлення попереднього стану, який в даному випадку повністю відновити неможливо. Окрім цього, позивачка вказала, що у даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування шкоди на підставі ст. 1193 ЦК України, оскільки обставини, які б свідчили її про грубу необережність, відсутні. Також звертає увагу на те, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Ухвалою від 09.10.2023 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

В ході підготовчого провадження, а саме 30.10.2023, представником позивачки долучено додаткові докази, які підтверджують обставини щодо заподіяння шкоди здоров`ю позивачки ОСОБА_1 .

Від відповідача ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник адвокат Лесь І.О., 18.12.2023 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача в її користь 15 000 грн моральної шкоди, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити. У відзиві представник відповідача покликається на таке. У Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.03 2013 «Про питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначається, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання школи, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Правила частини четвертої статті 1193 ЦК України про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК України). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності. У постанові старшого слідчого в ОВ ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області про закриття кримінального провадження №0001012 зазначено, що в діях водія ОСОБА_4 відсутні будь-які порушення вимог Правил дорожнього руху, що могли б перебувати у причинному зв`язку з механізмом виникнення та розвитком ДТП, а тому, в його діях відсутні ознаки злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Поряд з цим, оцінка дій потерпілої ОСОБА_1 визначається як невідповідність дій пішохода ОСОБА_1 вимогам п. 1.5, 4.10, 4.14 підпункту «а» ПДР. Тобто причиною зазначеної ДТП стали дії пішохода, що не відповідали вимогам п.п. 1.5, 1.4, 1.14 ПДР, яка проявила неуважність до оточуючої дорожньої обстановки та її змін, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово почала переходити проїжджу частину у невстановленому місці, поза пішохідним переходом, із-за стоячого транспортного засобу, який обмежував оглядовість, що і призвело до настання ДТП, а отже самостійно поставила себе та інших учасників руху в небезпечне становище. Таким чином, відповідач здійснив наїзд на позивачу на проїжджій частині та не мав технічної можливості уникнути такого наїзду. Тому є всі підстави вважати, що позивачка, порушивши вимоги Правил дорожнього руху, спровокувала скоєння даної ДТП. За таких обставин вважає, що заподіянню позивачці в результаті ДТП моральної шкоди, сприяла саме груба необережність самої позивачки, що є підставою для зменшення розміру відшкодування.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Михалевський Ю.Р. 21.12.2023 подав відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримав повністю та просив такі задовольнити. Вважає обґрунтування відзиву відповідача частково безпідставними та необґрунтованими. Зокрема, зазначив, що відповідач визнав підстави для стягнення відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, однак заперечив проти заявленого розміру відшкодування моральної шкоди. На думку відповідача, в даному випадку причиною заподіянню моральної шкоди позивачці начебто сприяла її груба необережність. Разом з тим, обставини, які б свідчили про грубу необережність позивачки відсутні, у зв`язку із чим відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування шкоди на підставі 1193 ЦК України. Надаючи оцінку обставинам справи, просить врахувати таке. Під час слідчого експерименту ОСОБА_4 заявив про те, що ОСОБА_1 начебто вийшла із-за передньої частини автобуса, що знаходився на правій смузі руху, однак згідно висновку транспортно-трасологічної експертизи №1/1219 від 14.02.2014 наїзд на пішохода ОСОБА_1 відбувся на правій смузі руху проїзної частини дороги на вул. Угорській в м. Львів (відносно напрямку руху до проспекту Червоної Калини) на її ділянці, що дещо передує місцю фіксації пластмасових уламків автомобіля. Згідно схеми ДТП від 11.12.2013 пластмасові уламки зафіксовані на правій смузі руху на відстані 2,6 м від правого краю проїзної частини. Таким чином, позиція ОСОБА_4 з того приводу, що у правій смузі руху знаходився автобус, суперечить дійсним обставинам справи. Окрім цього, про те, що ОСОБА_1 начебто вийшла з-за автобуса ОСОБА_4 вперше заявив на слідчому експерименті, а під час попередньо проведених допитів, про такі обставини взагалі не вказував. Також, про наявність автобуса ніби-то на правій смузі руху не зазначав і свідок ОСОБА_6 , який був пасажиром автомобіля «Фіат», р.н. НОМЕР_1 . Окрім цього, надаючи оцінку діям ОСОБА_4 в частині спричинення моральної шкоди, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, слід врахувати, що відповідно до показань ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_6 , після наїду на пішохода, ОСОБА_4 залишив місце ДТП, а про вчинення наїзду зізнався лише наступного дня. Таким чином, зазначені обставини явно вказують на недобросовісність поведінки відповідача ОСОБА_4 , як володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки потерпілу, якій було завдано тяжкі тілесні ушкодження, було залишено в небезпечному стані. З моменту ДТП від 11.12.2013 і до звернення позивачки із даним позовом, тобто, майже за 10 років, ОСОБА_4 жодного разу не звернувся до ОСОБА_1 із вибаченням за спричинену шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також не пропонував і не відшкодовував будь-якої шкоди, відтак грошова сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 250 000 грн, при наявності факту заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, інвалідності та довготривалого лікування, є справедливою та адекватною компенсацією. Підстави для зменшення заявленого розміру відшкодування відсутні.

Ухвалою суду від 21.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Михалевський Ю.Р. позов підтримав з підстав, що наведені в такому, а також відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача адвокат Лесь І.О. в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Тобто частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, особу, відповідальну за моральну шкоду, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідних правових підставах володіє транспортним засобом або іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого складає підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 вказаної статті ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, яка пов`язана з використанням, зберіганням та утриманням транспортних засобів та ін., що складає підвищену небезпеку для осіб, які здійснюють цю діяльність та інших осіб.

Пунктом 2 частини 4 та частини 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Так, згідно з приписами ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху).

Окрім цього, приписами статті 979 ЦК України передбачено за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Разом з тим, за вибором потерпілого - вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом та не оспорюється учасниками справи, 11.12.2013 о 20:00 год у м. Львів на вул.Угорській, поблизу будинку №10 відбулася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на пішохода), за участю автомобіля марки «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , та пішохода ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження.

Постановою старшого слідчого в ОВС ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області Сас М.В. від 18.12.2018, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001012 від 12.12.2013, закрите у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України (а.с.10-13).

Згідно із висновком експерта №560/13, складеним на підставі постанови слідчого СВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Хомина В.О. від 17.12.2013 у кримінальному провадженні №0001012, за даними медичних документів у гр. ОСОБА_1 була черепно-мозкова травма у вигляді перелому скроневої кістки з переходом на основу черепа, крововиливу над тверду мозкову оболонку. Крім цього, у неї виявлено садно на обличчі та синці на обидвох ногах. Вказані ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитись 11.12.2013 в момент дорожньо-транспортної пригоди, та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння (а.с.28-30).

Окрім цього, як вбачається із наданих позивачкою ОСОБА_1 медичних документів, їй 13.12.2023 було здійснено операційне втручання, під час якого проведено правобічну краніотомію скроневої ділянки та видалено епідуральну гематому в об`ємі біля 40 мл. в згортках. Також вона перебувала на лікуванні в 8-й Міській клінічній лікарні м.Львова у період з 11.12.2013 по 02.01.2014, а також 8-й Міській клінічній лікарні м. Львова у період з 19.03.2014 по 25.03.2014 (а.с. 33-34).

Відповідно до довідки до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією, 18.05.2023 ОСОБА_1 пожиттєво присвоєно третю групу інвалідності, причина інвалідності загальне захворювання, рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності лікування в невролога (а.с.35).

Також судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 періодично проходить лікування, реабілітацію та обстеження по даний час, у зв`язку із отриманою черепно-мозковою травмою 11.12.2013, що підтверджується медичними документами, наданими представником позивачки (а.с. 55-118).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована згідно полісу ОСЦПВ №AC/4289657, виданого ПрАТ «СТ «ГАРАНТІЯ» (а.с.36).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником автомобіля «Фіат Лінеа», р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 (а.с.37).

Відповідно до посвідчення водія № НОМЕР_3 , відповідач ОСОБА_4 має право керування транспортними засобами із 08.02.2006 (а.с.38).

Таким чином, з огляду на наведені вище норми та обставини справи, суд приходить до висновку, що діями відповідача ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_1 були заподіяні моральні страждання, які виразилась у самому факті ДТП, фізичній болі та тривалому лікуванні, порушенні її звичного укладу життя, відтак із відповідача, як водія, в користь позивачки підлягає відшкодування шкоди.

Статтею 1193 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Покликання представника відповідача на необхідність застосування у даній справі ст. 1193 ЦК України, а саме зменшення розміру відшкодування шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, які б свідчили про грубу необережність позивачки ОСОБА_1 в ході справи не встановлені.

Щодо визначення розміру компенсації моральної шкоди, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Разом з тим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

У рішенні від 12.07.2007 у справі «Станков до Боргарії» Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Однак, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як зазначено вище, суд вважає доведеним, що діями відповідача ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_1 завдані тілесні ушкодження, внаслідок чого остання зазнала моральних страждань, які полягають у страху за своє життя, фізичних болях від отриманих тілесних ушкоджень та тривалому процесі реабілітації, спогляданні на понівечене обличчя, а також порушенні сну через переживання та стрес, та періодичних панічних атаках, що ускладнюють процес соціалізації, що порушило її звичний уклад життя. Більше того, відповідач частково визнав позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, а саме в розмірі 15 000 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня завданих ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, ступеня та характеру перенесених позивачкою моральних страждань, що були викликані перенесенням нею фізичного болю та вимушеними змінами у її житті. Також суд враховує вимоги розумності та справедливості, а також тривалість періоду з часу вчинення зазначених дій відповідачем (11.12.2013). Окрім цього, суд звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути співмірним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Позивачка ОСОБА_1 оцінює компенсацію за нанесену їй моральну шкоду відповідачем у розмірі 250 000 грн.

Разом з тим, позивачкою у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, викликаних діями відповідача у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, аналізуючи наведені вище норми чинного законодавства, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, що повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 грн, що є достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачці моральну шкоду.

Щодо судового збору, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка на підставі п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні даної позовної заяви.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_4 слід стягнути 1 073 грн 60 коп судового збору в дохід держави.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265 ЦПК України,

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) грн моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави 1 073 грн 60 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29.01.2024.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП не надано, АДРЕСА_3 .

Суддя Дмитро ТЕСЛЮК