Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.01.2024 Справа №607/14014/23 Провадження №2/607/289/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за період прострочення грошового зобов`язання,

У С Т А Н О В И В :

27.07.2023 позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Недокуса В.І., звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 27.10.2000 у сумі 163 982,82 гривень, яка складається з 3% річних у сумі 10 009,17 гривень та інфляційних втрат у сумі 153 973,65 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно договору позики від 27.10.2000 передав відповідачу 3 000,00 доларів США, які боржник повинна була повернути до 30.11.2000. Однак, боржник свого зобов`язання за договором не виконала і лише 20.12.2001 повернула кредитору 50,00 доларів, заборгувавши 2950,00 доларів. Оскільки, боржником не виконувались взяті на себе зобов`язання за договором, кредитор був вимушений звернуся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі від 15.04.2004 позовні вимоги кредитора до боржника про повернення боргу за договором задоволено. Відповідним рішенням було стягнуто із боржника в користь кредитора заборгованість у сумі 15 720,55 гривень боргу за договором позики, 1406,22 гривень три процента річних та 171,27 гривень судових витрат.

На підставі даного рішення, Тернопільським міськрайонним судом було видано виконавчий лист №2-222 від 23.05.2005, за яким було відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника суми у розмірі 17298,04 гривень.

Кредитором неодноразово було подано письмові звернення до виконавчої служби задля ефективного стягнення коштів з боржника, оскільки остання не виконувала рішення суду та не здійснювала оплати боргу в користь кредитора за своїми зобов`язаннями.

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Тернопіль Південо-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчуком А.О від 28.12.2022, було закінчено виконавче провадження ВП №19846394 за виконавчим листом №2-222 від 23.05.2005 на підставі статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до даної постанови з боржника було стягнуто 17 298,04 гривень включаючи суму основного боргу, 3% (три проценти) річних та судові витрати на користь кредитора, відповідно чим було виконано рішення суду в повному обсязі.

Враховуючи те, що боржником тривалий час не виконувалось рішення суду, а також під час виконавчого провадження, тривалий час боржник не сплачувала свою заборгованість за договором позики, позивач вважає, що він має право на отримання відшкодування 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.04.2004 по 24.07.2023. Період прострочення грошового зобов`язання з 15.04.2004 по 24.07.2023 становить 7040 днів. Згідно із розрахунками сума інфляційного збільшення у період з 15.04.2004 по 24.07.2023 становить 153 973,65 гривень. Сума штрафних санкцій у період з 15.04.2004 по 24.07.2023 становить 10 009,17 гривень. Загальна заборгованість за договором позики становить 163 982,82, яка розраховувалася з суми інфляційного збільшення 153 973,65 гривень та 3% процентів річних у сумі 10 009,17 гривень.

Тому, вважає що він має право на отримання інфляційних витрат та трьох процентів річних загальною сумою 163 982,82 гривень.

01.12.2023 судом зареєстрований відзив на позовну заяву поданий відповідачем, в обґрунтування якого відповідач не погоджується із позовними вимогами, оскільки виконавче провадження №19846394 закрите та вважається таким що закінчене у зв`язку із повним виконанням боржником свого зобов`язання. Проте, Позивачем вказано суму до стягнення в рахунок індексу інфляції та стягнення штрафних санкцій у вигляді 3% річних без урахування наступної норми права.

Згідно внесених змін до пункту 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України» випливає наступне: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до Закону України від 16 червня 2020 року N 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусноїхвороби COVID-19 Верховна Рада України постановляє: 1. Внести зміни до таких законодавчих актів України: 2) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., NN40 - 44, ст. 356) доповнити пунктом 15 такого змісту: «15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення ". На підставі Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», Установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.

Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно статей 257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, з огляду на вищенаведене Відповідач визнає позов частково і вважає що має компенсувати штрафні санкції Позивачу за період з 27 липня 2020 року (дата реєстрації позовної заяви даного позову 27.07.2023 року) по 18.12.2020 року.

Ухвалою судді від 01.08.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано суду аяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися. Представником відповідача подано суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача. Поданий ними відзив пітримали та просили задоволити позов частково в межах відзиві.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15.04.2004 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу до договором позики та відсотків за користування позикою, задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17298,04 грн, з яких 15720,55 грн борг за договором позики, 1406,22 грн 3% річних за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання та 171,27 грн понесенні позивачем судові витрати по сплаті держмита.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

23.05.2005 на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від по справі №2-222 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17298,04 грн.

Постановою старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Тернопіль Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчуком А.О від 28.12.2022, було закінчено виконавче провадження ВП №19846394 за виконавчим листом №2-222 від 23.05.2005 на підставі статей 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до даної постанови з Боржника було стягнуто 17 298, 04 гривень включаючи суму основного боргу, 3% (три проценти) річних та судові витрати на користь Кредитора, відповідно чим було виконано рішення суду в повному обсязі.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За змістом ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Згідно з ч.5 ст.11 та ч.2 ст.509 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду.

Крім цього, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Також, у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Правовий аналіз положень статей 526, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Отже, зобов`язання, яке виникло між сторонами по справі, виникло саме на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2004, яке набрало законної сили та за своїм характером є грошовим зобов`язанням, оскільки, полягає в тому, що ОСОБА_1 має право вимагати від ОСОБА_2 сплатити грошові кошти за невиконання грошового зобов`язання, в свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язана сплатити грошові кошти на користь ОСОБА_1 .

Тому, враховуючи ту обставину, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати грошових коштів розмір яких, визначений рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2004, у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення, зокрема у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляцію від простроченої суми за період з 15.04.2004 по 24.07.2023 в загальному розмірі 163 982, 82 грн (10 009, 17 грн - три відсотки річних від суми заборгованості та 153 973, 65 грн - компенсація інфляційних втрат від суми заборгованості).

Відповідач заперечуючи проти вказаного позову посилається на Закон України від 16 червня 2020 року N 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19» та зазначає, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення ". На підставі Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», Установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р.

Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

При цьому, відповідач звертає увагу на те, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно статей 257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, відповідач визнає позов частково і вважає що компенсації підлягають штрафні санкції Позивачу за період з 27 липня 2020 року (дата реєстрації позовної заяви даного позову 27.07.2023 року) по 18.12.2020 року.

Так, Суд погоджується із позицією відповідача, що відповідно до п. 15 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Однак, у даному випадку позивачем нараховано кошти відповідно до ст. 625 ЦК України (сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми), а не згідно ст.549 ЦК України (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 вищевказаного Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою.

Відповідно до п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Водночас, відповідно до ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, Указом Президента України №133/2022 було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану продовжено з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України №757/2022 від 16.11.2022 строк дії воєнного стану продовжено з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента №58/2023 від 06.02.2023 строк дії воєнного стану продовжено з 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №254/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 20 травня 2023 року строком на 90 діб, Указом Президента №451/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15 листопада 2023 року та Указом Президента №734/2023 строк дії воєнного стану продовжено з 16.11.2023 строком на 90 діб.

За приписами частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Таким чином, права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання.

Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.

Свого часу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, Суд погоджується із позицією відповідача, що компенсації підлягають штрафні санкції, лише за період останніх трьох років, які передували подачі позову.

Отже, станом на 27.07.2020 борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складав 17 298, 04 грн.

Кількість днів прострочення за період з 27.07.2020 по 23.02.2022 складає 577 дні, а отже, розмір трьох відсотків річних за вказаний період становить 819,73 грн., з розрахунку 17 298, 04 грн. х 3% х 576 : 365, де 365 кількість днів на рік, 577 кількість днів прострочення виконання.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 27.07.2020 по 23.02.2022 в розмірі 819,73грн.

Також, позивач просить стягнути з боргу 17 298, 04 грн. інфляційні втрати, разом з тим, суд не вбачає підстав для нарахування інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 24.07.2023, а саме у період дії воєнного стану в Україні.

Згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту, за період з липня 2020 року по лютий 2022 року включно, визначено такі індекси інфляції (індекси споживчих цін на товари та послуги): серпень 2020 року - 99,80%, вересень 2020 року - 100,50%, жовтень 2020 року - 101,00%, листопад 2020 року - 101,30%, грудень 2020 року - 100,90%, січень 2021 року - 101,30%, лютий 2021 року - 101,00%, березень 2021 року - 101,70%, квітень 2021 року - 100,70%, травень 2021 року - 101,30%, червень 2021 року - 100,20%, липень 2021 року - 100,10%, серпень 2021 року - 99,80%, вересень 2021 року - 101,20%, жовтень 2021 року -100,90%, листопад 2021 року - 100,80%, грудень 2021 року - 100,60%, січень 2022 року - 101,30%, лютий 2022 року - 101,60%, сукупний індекс інфляції становить 117,240%

Суд, перевіривши розрахунки надані позивачем та відповідачем, а також провівши розрахунок інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України за визначений в рішенні період, приходить до висновку, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 2 982,14 грн. за період із серпня 2020 по лютий 2022.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягенння із відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 2982,14 грн. та інфляційні втрати в розмірі 819,73 грн., що загальній сумі становить 3 801, 87 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Отож, беручи до уваги те, що позов задоволено частково, а саме на 2,31 %, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 37,88 грн. (1639,83/100%х2,31%), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст. 11, 509, 526, 611, 617, 625, п. 15, 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення штрафних санкцій за період прострочення грошового зобов`язання, задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 819,73 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 982, 14 грн. за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.2004, за період з 27.07.2020 по 23.02.2022, а всього в розмірі 3 801, 87 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 37,88 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 .

СуддяВ. Л. Дзюбич