Дата документу 18.01.2024 Справа № 317/2903/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/2903/23 Головуючий у І інстанції: Ткаченко М.О.
Провадження № 22-ц/807/120/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 11.05.2019, внаслідок чого йому відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого в подальшому збільшено до 400000 грн.

Своїм підписом у заяві-анкеті ОСОБА_1 підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», ознайомившись із умовами шляхом самостійного розрдукування. Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.1.2.5. Договору, на підставі якого ОСОБА_1 при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Пунктом 1.1.5.1. Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. У разі незгоди зі змінами «Умов та правил надання банківських послуг» або «Тарифів» клієнт має право надати Банку заяву про розірвання Договору виконавши умови п. 2.1.1.6.5. Договору.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09 лютого 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 81233,63 грн, з яких: заборгованість кредитом 70973,71 грн; 10259,92 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на означені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 11.05.2019 у розмірі 81233,63 грн та судовий збір у розмірі 2684 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.05.2019 станом на 09.02.2023 в розмірі 70973,71 грн та судовий збір у розмірі 2345,01 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 рокупро стягнення з нього коштів.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 є його посилання на наявність у нього психічних розладів з дитинства. Скаржник зазначав про те, що суд першої інстанції неналежно дослідив матеріали справи, адже у період з 03.11.2021 до 22.06.2022 він перебував у СІЗО і не користувався кредитною картою. На думку скаржника, суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні його клопотання про призначення психіатричної експертизи, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відзивів апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у добровільному порядку не сплатив заборгованість за фактично отриманими коштами, тож позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 70973,71 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 11.05.2019 ОСОБА_1 підписав в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Своїм підписом відповідач підтвердив, що ознайомився і погоджується із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (т.1 а.с.31,32,33, зворотна сторона 124-126).

З довідки, виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що ОСОБА_1 видавалися кредитні картки: № НОМЕР_1 03.06.2019 з терміном дії до 05/22; № НОМЕР_2 19.06.2019 з терміном дії 06/23 (т.1 а.с.124).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №NBLSDSNC78T1AQ13 від 04.10.2022 ОСОБА_1 станом на 04.10.2022 має у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» рахунок із № НОМЕР_3 , до якого відкрито додаткову картку № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с.265).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 03.06.2019 позичальнику було встановлено кредитний ліміт по картці № НОМЕР_1 у розмірі 83000 грн, 12.10.2020 кредитний ліміт збільшено до 95000 грн, 04.11.2020 до 96000 грн, 05.11.2020 до 98000 грн, 19.05.2020 кредитний ліміт зменшено до 0 грн (т.1 а.с.123/зворот).

Згідно із заявкою на актуалізацію даних по преміальній карті, підписаною ОСОБА_1 , сума кредитного ліміту складає 83000 грн (т.1 а.с.127).

Згідно із наданим банком розрахунком відповідач має заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.05.2019 станом на 09.02.2023 у розмірі 81233,63 грн, яка складається з: 70973,71 грн заборгованість за кредитом; 10259,92 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с.9-17, 104-112).

Останнє погашення позичальником кредиту мало місце 02.05.2022 в сумі 463,98 грн.

З виписки по рахунку за період 03.06.2019 по 01.08.2022 вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, але вчасно їх не повертав (т.1 а.с.112/зворот 123).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами, не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», не довів відсутність заборгованості, проте у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором (фактично отримані кошти), колеггія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 70973,71 грн, адже вони є обґрунтованими в цій частині.

Доводи скаржника про наявність у нього психічного захворювання колегія суддів відхиляє, оскільки рішення суду про визнання ОСОБА_1 обмежено дієздатним або недієздатним скаржник не надавав. Крім цього, колегія суддів зауважує, що такі доводи скаржника заслуговували б на увагу в тому разі, якби він пред`явив позов про визнання правочину (кредитного договору) недійсним. Проте таких вимог ОСОБА_1 не заявляв.

Доводи скаржника про його перебування у СІЗО та відсутність у нього можливості користуватись кредитними коштами в цей період спростовуються матеріалами справи, адже ОСОБА_1 надавав право розпоряджання грошовими коштами на його рахунку дружині ОСОБА_2 ..

Колегія суддів зауважує, що скаржник не спростував доказів, наданих позивачем на підтвердження його вимог, доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду в їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 року без змін.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: