ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 363/2209/18

провадження № 61-1289св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Димерська селищна рада Вишгородського району Київської, Вишгородська районна державна адміністрація Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_12 , в інтересах якої діє адвокат Заріцький Сергій Миколайович, на постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Ігнатченко Н. В., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області, Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позов обґрунтований тим, що 28 листопада 2006 року члени спілки співвласників майна СВК «Димерський» прийняли рішення про продаж належного їм на праві власності майна зазначеного СВК, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із протоколу № 14 загальних зборів співвласників майна.

У лютому 2007 року він та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 викупили у членів-співвласників майна СВК «Димерський» належне їм на праві власності майно.

Відповідно до акта приймання-передачі майна, що знаходиться у спільній частковій власності від 28 лютого 2007 року, члени спілки (як продавці) передали, а позивач та зазначені треті особи (як покупці) прийняли зазначене майно.

За наслідками такої угоди йому на праві власності належить 51/100 частки придбаного у співвласників СВК «Димерський» майна, що засвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 травня 2013 року.

Отже, придбавши майно СВК «Димерський», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, до третіх осіб та до позивача відповідно до статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташоване належне їм майно.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_12 придбала земельну ділянку площею 1,0558 га, кадастровий номер :09:092:0155, що розташована на території Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності.

Вважає, що обов`язковою умовою для передачі земельної ділянки є погодження відповідного проекту землеустрою. Разом з цим, під час виготовлення технічної документації по землеустрою, межа земельної ділянки із землекористувачами суміжної земельної ділянки, у тому числі і з ним, не погоджувалась. В технічній документації землекористувачі суміжної земельної ділянки, у тому числі і він, не ставили свої підписи, як суміжні землекористувачі, що вказує про недотримання вимог пункту б) частини другої статті 198 ЗК України, у відповідності до якого, кадастрова зйомка в обов`язковому порядку має включати погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Унаслідок недотримання вказаних норм, ОСОБА_2 значно збільшив площу своєї земельної ділянки за рахунок площі земельної ділянки суміжних землекористувачів, у тому числі і його, чим порушив їх права власності на земельну ділянку, а також можливості доступу до нерухомого майна, яке належить їм на праві власності, оскільки на земельній ділянці, знаходиться асфальтна дорога загального користування, асфальтна площадка для стоянки с/г техніки та транспорту, паркан власників майна.

Унаслідок таких дій ОСОБА_2 обмежив (відрізав) доступ до будівель позивача та його співвласників.

Отже, оскільки оспорюване свідоцтво про право власності безпосередньо порушує його право користування нерухомим майном, так як на підставі цього свідоцтва відбулося зменшення земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні, та відповідно, збільшення частини площі земельної ділянки відповідача за рахунок площі земельної ділянки суміжного землекористувача, вважає наявними підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, на підставі якого відповідач набув право власності на земельну ділянку.

Уточнивши позовні вимоги, додатково зазначив, що з матеріалів реєстраційної справи № 18, яка була витребувана судом, спочатку відповідач ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку з кадастровим номером :09:092:0154, про що було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, від 26 вересня 2013 року, а вже в подальшому зазначена земельна ділянка була розділена на дві земельних ділянки (кадастрові номери :09:092:0155 та :09:092:0156) та відчужена ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року.

Посилаючись на вказані обставини та уточнивши позовні вимоги, просив:

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 10039497, видане 26 вересня 2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 49750767, видане 14 грудня 2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ;

- вирішити питання щодо розподілу судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року у складі судді Котлярової І. Ю. у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не звертався до компетентних органів з метою набуття права на спірну земельну ділянку у визначеному законом порядку, неефективно обрав спосіб захисту порушеного права, не довів порушення його прав під час набуття права власності на земельну ділянку відповідачами, оскільки не довів належність йому права власності на розташовані об`єкти нерухомості на спірній земельній ділянці. У задоволенні вимог про визнання недійсним договору відмовлено як наслідок незадоволення вимог позову про визнання недійсним правовстановчих документів продавця.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, видане 26 вересня 2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 49750767, видане 14 грудня 2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 36 747,52 грн судових витрат за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції, по 18 373,76 грн з кожного.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно з актом приймання-передачі майна, що знаходиться у спільній частковій власності від 28 лютого 2007 року та підтверджується рішенням Вишгородського районного суду № 2-1084 від 02 березня 2007 року, ОСОБА_1 набув право власності на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна (будівлі і споруди), факт здійснення державної реєстрації права власності позивача на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна, на підставі рішення Вишгородського районного суду № 2-1084 від 02 березня 2007 року підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Вишгородським бюро технічної інвентаризації від 13 квітня 2007 року за № 14228765, серія ССВ, № 801851. Такий порядок реєстрації прав існував до 01 січня 2013 року та дотриманий позивачем.

Крім того, позивач надав до суду першої інстанції новий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 3542134 від 17 травня 2013 року, серія СЕІ, № 299732, як останній актуальний офіційний документ, який відповідає Закону № 1952 та підтверджує у позивача, як власника 51/100 частки об`єкта нерухомого майна (будівлі та споруди) на підставі рішення Вишгородського районного суду № 2-1084 від 02 березня 2007 року.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач набув права власності на будівлі, що перебували у власності, користуванні іншої особи, внаслідок чого припинилось право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти у попереднього власника/користувача, яке перейшло до позивача.

Судом апеляційної інстанції призначено у справіземельно-технічну експертизу та відповідно до отриманого висновку експерта встановлено, що частина об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 8 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, яка сформована шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0154.

Таким чином позивачем доведено, що ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку з порушенням прав позивача щодо використання належного йому на праві часткової власності майна, а саме об`єктів нерухомості, один з яких знаходиться на спірній ділянці, а інші об`єкти нерухомості обмежені у доступі до них та від земель загального користування, що унеможливлюють їх використання з метою їх цільового призначення. Навіть ті об`єкти навколо яких залишено земельну ділянку для їх використання, розмір такої ділянки не відповідає встановленим для використання цих об`єктів вимогам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

23 січня 2023 року ОСОБА_12 , від імені якого діє адвокат Заріцький С. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судове рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права відповідно до пункту 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про набуття позивачем права власності на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна (будівлі і споруди) саме 17 травня 2013 року не ґрунтуються на матеріалах справи.

На момент набуття позивачем права власності на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна норми законодавства України (стаття 120 ЗК України) про автоматичне набуття у власність також земельної ділянки, на якій таке майно розташоване, не діяли.

Набуття права на земельну ділянку відповідно до статті 120 ЗК України у редакції, чинній станом на 2007 рік, передбачало укладення цивільно-правової угоди або договору оренди. Відомості про те, що позивач намагався забезпечити своє право на земельну ділянку у порядку, передбаченому законом, відсутні.

Крім того, позивач набув у власність нерухоме майно не сам, а з третіми особами.

Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття нерухомого майна позивачем та третіми особами) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не мав у розпорядженні чітких позовних вимог, належних доказів про їх обґрунтованість, на порушення статті 11 ЦПК України щодо принципу пропорційності у цивільному судочинстві не забезпечив розумного балансу між інтересами зацікавлених осіб.

Проведена у справі експертиза не є належним та допустимим доказом з огляду на допущені у ній неточності щодо об`єктів нерухомого майна.

Не врахувавши норми статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції безпідставно поклав на відповідачів витрати, пов`язані з проведенням експертизи, оскільки ОСОБА_1 не заявив вимогу про відшкодування цих витрат.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у березні 2023 року, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Нікітін О. С., заперечує проти доводів ОСОБА_12 , просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року - без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_12 .

У лютому 2023 року справа № 363/2209/18 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником 51/100 частини будівель і споруд, загальною площею 1936,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до вказаного витягу 23 квітня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області Шачковська А. М. на підставі рішення Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084 провела державну реєстрацію речового права за ОСОБА_1 .

Указаним рішенням Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на 51/100 частки у придбаному майні СВК «Димерський».

Крім того, факт здійснення державної реєстрації права власності позивача на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна, що розташованеза адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084 підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Вишгородським бюро технічної інвентаризації за № 14228765 від 13 квітня 2007 року, серія ССВ, № 801851. Такий порядок реєстрації прав існував до 01 січня 2013 року та дотриманий ОСОБА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, виданим 26 вересня 2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, загальною площею 1,1683 га, кадастровий номер :09:092:0154, наданої для ведення особисто селянського господарства, розташованої за адресою: Димерська селищна рада, Вишгородський район, Київська область.

З витребуваної судом реєстраційної справи № 18 вбачається, що 05 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про проведення розподілу належної йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 10039497, від 26 вересня 2013 року земельної ділянки, загальною площею 1,1683 га, кадастровий номер :09:092:0154, на земельні ділянки площею 0,1125 га та площею 1,0558 га, провести окремо на кожну земельну ділянку державну реєстрацію і видати свідоцтва про право власності та витяги.

Встановлено та не заперечується сторонами, що земельна ділянка, кадастровий номер :09:092:0154, була розділена на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами :09:092:0155 та :09:092:0156.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , індексний номер 49750767, виданого 14 грудня 2015 року та зареєстрованого Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49751665, від 14 грудня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, номер запису про право власності 12510962, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,0558 га, кадастровий номер :09:092:0155, розташованої за адресою: Димерська селищна рада, Вишгородський район, Київська область.

21 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_12 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 1,0558 га кадастровий номер :09:092:0155, розташовану за адресою: Димерська селищна рада, Вишгородський район, Київська область.

21 грудня 2015 року право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_12 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З урахуванням наведеного та з мотивів, викладених в ухвалі Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання про призначення експертизи та здобуто експертний висновок.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 01 листопада 2022 року № 15668/22-41/27602/22-41 частина об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 8, а саме: металева споруда вагової літ. Ж за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, яка сформована шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0154.

Будівля складу (літ. Е) має вільний прохід шириною близько 2 м вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, але не має вільного під`їзду до воріт в будівлі з західного боку, і має вільний доступ до воріт в будівлі з південного боку. Будівля контори (літ. Г) має вільний прохід шириною близько 1 м вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, але не має вільного під`їзду до входу в будівлю, і має вільний доступ до вікон будівлі зі східного боку.

Під`їзд до території навколо майстерні (літ. Д) із земель загального користування відсутній, оскільки навколо межують земельні ділянки, які належать іншим власникам, а встановлений паркан фактично перешкоджає під`їзду до території навколо будівлі майстерні літ. Д. Площа, яка залишилась у фактичному доступі, недостатня для експлуатації будівлі майстерні (літ. Д) за функціональним призначенням.

Позиція Верховного Суду

Правове регулювання спірних відносин

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 14 Конституції України також передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

При цьому захистові підлягає як право власності, так і право користування земельною ділянкою.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням норм статті 4 ЦПК України, статті 15 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Предметом спору є вимоги про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих 26 вересня 2013 року та 14 грудня 2015 на ім`я ОСОБА_2 , а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_12

ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 , значно збільшивши площу своєї земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0154 за рахунок площі земельної ділянки суміжних землекористувачів, у тому числі і позивача, унеможливив реалізацію речових прав на нерухоме майно, а також можливості доступу до нерухомого майна, частина якого належить йому на праві власності, та в подальшому відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :09:092:0155, утворену шляхом поділу вищезазначеної ділянки, на користь ОСОБА_12 .

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, встановивши порушення відповідачами права власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна та користування спірною земельною ділянкою, виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, з чим погоджується Верховний Суд.

Позивач стверджує, що придбавши майно СВК «Димерський», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, до фізичних осіб - третіх осіб у справі, та до нього, відповідно до статті 120 ЗК України перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна.

Частиною першою статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частинами першою та другою статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент набуття позивачем у власність будівель та споруд на підставі рішення Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в редакції, чинній на момент державної реєстрації за позивачем права власності на будівлі і споруди 23 квітня 2013 року, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином за вказаною нормою ЗК України відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України до 2007 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з цим, за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати таке.

Згідно зі статтею 377 ЦК України, у редакції, чинній на момент набуття позивачем майна у власність, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, вказана стаття закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду.

Переважному застосуванню підлягає не частина перша статті 120 ЗК України, а частина перша статті 377 ЦК України, яка передбачає, що в таких випадках до набувача переходить право власності на земельну ділянку або право користування, оскільки спеціальна норма загального закону регулює ті ж самі відносини, що і стаття 120 ЗК України.

Якщо співставити обсяг регулювання статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, то обидві норми будуть мати однаковий предмет правового регулювання, протестаттю 377 ЦК України запроваджено законодавцем пізніше у часі, тому за темпоральним принципом вирішення колізій норм права саме їй необхідно надати перевагу під час визначення належної до застосування правової норми.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 635/7556/16-ц (провадження № 61-19823св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 662/116/15-ц (провадження № 61-18332св19).

Таким чином, набувши у власність будівлі та споруди СВК «Димерський», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, позивач набув відповідне право на земельну ділянку, на якій розміщені об`єкти нерухомого майна, та яка необхідна для обслуговування цих об`єктів.

У рішенні Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі

№ 2-1084 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 51/100 частки майна за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні відомості щодо меж та розміру земельної ділянки, на якій розташовані будівлі та споруди, що набуті у власність позивачем та третіми особами.

Водночас, ухвалою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року за клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Нікітіна О. С. призначено у справі № 363/2209/18 судову експертизу для вирішення питань, зокрема: чи були розташовані об`єкти нерухомого майна, реєстраційний номер 8, будівлі та споруди (адреса: АДРЕСА_1 ), що належить на праві спільної часткової власності громадянам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в межах земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0154 на час її формування (приватизації) як об`єкта цивільних прав та оформлення права власності на неї за ОСОБА_2 , яка у подальшому була розділена на дві окремі земельні ділянки (кадастрові номери :09:092:0155 та :09:092:0156)?; які площі земельної ділянки залишилися у фактичному вільному доступі для обслуговування окремих будівель нерухомого майна, реєстраційний номер 8, що належить на праві спільної часткової власності громадянину ОСОБА_1 та іншим вищевказаним співвласникам, після приватизації земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0154, а після розділення та відчуження - земельна ділянка кадастровий номер :09:092:0155, площею 1,0558 га, яка належить на праві власності гр. ОСОБА_14 . Чи є ці площі у фактичному вільному доступі земельної ділянки кадастровий номер :09:092:0155 достатніми для обслуговування вищезазначених будівель згідно із діючими на час приватизації цієї земельної ділянки державними будівельними нормами та відповідної нормативної документації?.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 01 листопада 2022 року № 15668/22-41/27602/22-41 частина об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 8, а саме: будівлі літ. Г, Д, Е, 3, К (адреса: АДРЕСА_1 ), що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , розташована поза межами земельної ділянки, кадастровий номер :09:092:0154, на час її формування (приватизації) як об`єкта цивільних прав та оформлення права власності на неї ОСОБА_2 , яка у подальшому була розділена на дві окремі земельні ділянки (кадастрові номери :09:092:0155 та :09:092:0156), а частина об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 8, а саме: металева споруда вагової літ. Ж, розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155.

Також встановлено: будівля складу (літ. Е) не має вільного під`їзду до воріт в будівлі з західного боку; будівля контори (літ. Г) не має вільного під`їзду до входу в будівлю, під`їзд до території навколо майстерні (літ. Д) із земель загального користування відсутній, оскільки навколо межують земельні ділянки, які належать іншим власникам; порівнюючи відстані від стін будівлі майстерні (літ. Д) до межі земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, площею 1,0558 га, яка належить на праві власності ОСОБА_14 , встановлено, що площа яка залишилась у фактичному доступі недостатня для експлуатації будівлі майстерні (літ. Д) за функціональним призначенням; споруда вагової (літ. Ж), що входить до складу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 8, в цілому розташована в межах земельної ділянки з кадастровим номером :09:092:0155, площею 1,0558 га, яка належить на праві власності ОСОБА_14 , тому відсутня площа, що залишилась у фактичному доступі для експлуатації споруди вагової (літ. Ж), за функціональним призначенням.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши оцінку указаній експертизі як доказу у справі, суд апеляційної інстанції встановив, що будівлі, право часткової власності на які має позивач, за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані саме на земельній ділянці відповідачів, що вказує про порушення речового права позивача на використання земельної ділянки у межах зазначених об`єктів нерухомого майна.

Наведене спростовує доводи заявника та висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів порушення його прав під час набуття ОСОБА_2 у власність земельної ділянки та подальшого відчуження частини цієї земльної ділянки ОСОБА_14 .

В контексті викладеного безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність нерухомого майна, яке б могло належати позивачу, за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що позивач згідно з актом приймання-передачі майна, що знаходиться у спільній частковій власності, від 28 лютого 2007 року та підтверджується рішенням Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084, набув право власності на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна (будівлі і споруди), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Факт здійснення державної реєстрації права власності позивача на 51/100 частки об`єкту нерухомого майна на підставі рішення Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084 підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Вишгородським бюро технічної інвентаризації за № 14228765 від 13 квітня 2007 року, серія ССВ, № 801851. Такий порядок реєстрації прав існував до 01 січня 2013 року та дотриманий ОСОБА_1 .

Крім того, позивач надав до суду першої інстанції витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 3542134 від 17 травня 2013 року, серія CEI, № 299732, як останній актуальний офіційний документ, який відповідає Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підтверджує у нього як власника 51/100 частки об`єкта нерухомого майна (будівлі та споруди), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Вишгородського районного суду від 02 березня 2007 року у справі № 2-1084.

Натомість ОСОБА_2 набув у власність шляхом приватизації земельну ділянку, загальною площею 1,1683 га, кадастровий номер :09:092:0154, для ведення особисто селянського господарства, розташовану за адресою: Димерська селищна рада, Вишгородський район, Київська область лише 26 вересня 2013 року, тобто на час існування у позивача речового права на частину земельної ділянки, розташованої під об`єктами нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того встановлено, що вказана земельна ділянка, кадастровий номер :09:092:0154, та виділена з неї шляхом поділу земельна ділянка, кадастровий номер :09:092:0155, частково накладаються із земельною ділянкою, речове право щодо якою фактично мав позивач, та необхідна для обслуговування належної йому частки будівель та споруд.

Частиною другою та третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином встановивши, що ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, кадастровий номер :09:092:0154, з порушенням прав позивача щодо використання майна, належного йому на праві часткової власності, та у подальшому відчужив ОСОБА_14 частину виділеної земельної ділянки, кадастровий номер :09:092:0155, площею 1,0558 га, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту порушеного права шляхом визнання правоустановчих документів на спірні земельні ділянки та оспорюваного договору купівлі-продажу недійсними.

Посилання заявника на необхідність урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, правильності висновків суду апеляційної інстанції не спростовує.

У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду (в контексті підстав позову, обґрунтованих статтями 120, 125 ЗК України у редакції, яка діяла станом на 15 січня 2002 року, статтею 377 ЦК України) зазначено: «Укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивачки, під час нового розгляду справи необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій зазначеним обставинам оцінки не дали та не врахували вказанихнорм чинного на час укладення договору дарування законодавства.».

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, обставини щодо використання позивачем земельної ділянки відповідно до меж розташування об`єктів нерухомого майна, встановлювались, зокрема, проведеною у справі земельно-технічною експертизою.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду також зазначено: «У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій, дійшовши цілком очевидного висновку про те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна…».

Таким чином, висновки у справі, що переглядається, не суперечать змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Посилання заявника на необхідність урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц щодо розподілу витрат за проведення експертизи, є помилковими.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з наданням правової (правничої) допомоги, та, вказала, що: витрати на професійну правничу допомогу необхідно підтвердити доказами надання адвокатом правничих послуг у справі; заява про відшкодування і розрахунок витрат на професійнуправничу допомогу необхідно надати у строк, визначений частиноювосьмою статті 141 ЦПК України; витрати на професійну правничу допомогу мають бути співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідати критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала на можливість заперечення іншою стороною у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Натомість у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції вирішував питання про розподіл судових витрат, які складалися з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також проведення судової земельно-технічної експертизи, та які сплачені позивачем в процесі судового провадження.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 134 ЦПК України суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно з частиною першою, пунктом першим частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки розмір витрат за проведення експертизи встановлений судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів, сплата цих витрат відповідачем є очевидною, спростування розміру указаних витрат у такому випадку не є необхідним, а також враховуючи відмінність правової природи витрат за проведення експертизи порівняно з витратами на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив розподіл судових витрат, у тому числі за проведення експертизи, без окремо поданої заяви позивача.

Крім того, невирішення питання про судові витрати надає право суду, що ухвалив рішення, за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги аналогічні тим питанням, які суд апеляційної інстанції з`ясовував під час апеляційного розгляду справи, додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду та спростовуються встановленими вище обставинами справи.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення, яке спрямоване на захист порушеного права позивача, та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи що порушення апеляційним судом норм процесуального права зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_12 , в інтересах якої діє адвокат Заріцький Сергій Миколайович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара