КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5305/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

установив:

У червні 2023 року ПрАТ «СК «Універсальна» звернулося до Святошинського районного суду м. Києваз позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 08 травня 2020 року по просп. В. Лобановського, 53 в м. Києві, мала місце ДТП за участю автомобіля марки «Hyundai Accent», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Volkswagen Crafter», д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Солом`янського районного суду м.Києва від 17 червня 2020 року ОСОБА_1 було визнано винним в настанні даної ДТП.

У результаті даної ДТП було пошкоджено ТЗ застрахований у ПрАТ «СК «Універсальна», згідно з умовами договору страхування №3111/261/002436 від 15 серпня 2019 року «Hyundai Accent », д/н НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_3 .

Згідно з умовами договору, на підставі розрахунку суми страхового відшкодування, звіту експерта №04/06/20 від 02 червня 2020року та інших зібраних по справі документів було розраховано та виплачено страхове відшкодування у розмірі 160000 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у АТ «Просто-Страхування», на підставі полісу №АО/4020336, страхова компанія надала страховий захист своєму страхувальнику - відповідачу та здійснила виплату у межах ліміту, на користь позивача у розмірі 64912 грн.

Різниця між завданою шкодою відповідачем і шкодою, яка відшкодовувалася страховою компанією становить 95088 грн. = 160000 грн. - 64912 грн.

Просив суд, стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 95088 грн. та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року, вказаний вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Універсальна» суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 95088 грн. та судовий збір у розмірі 2684 грн., а всього 97772 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції мав би встановити чи мало місце ДТП, хто був винний у цьому правопорушенні та безпосередньо, яка шкода була завдана потерпілій особі.

Суд першої інстанції не дослідив належним чином надані позивачем докази та не встановив, яка шкода була завдана застрахованому транспортному засобу «Hyundai Accent», д/н НОМЕР_1 , та відшкодування за яку шкоду просить стягнути позивач.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів обґрунтування суми збитків, нанесених саме ним.

Заявлена сума компенсації його не стосується, задня частина автомобіля «Hyundai Accent», д/н НОМЕР_1 була пошкоджена не з його вини.

Вказує, що суд першої інстанції проігнорував ряд істотних обставин, а саме: заявлена компенсація за шкоду не стосується ДТП, яка мала місце з його вини, та страховою компанією відшкодовано збитки в межах ліміту.

Просив суд, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 08 травня 2020 року о 20 год. 22 хв. ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Volkswagen Crafter», д/н НОМЕР_2 в м. Києві по пр-т. В. Лобановського, 53, здійснив розворот, при цьому перетнув подвійну суцільну лінію державної розмітки 1.3, внаслідок чого автомобіль «Hyundai Accent », д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 здійснив зіткнення з вищевказаним транспортним засобом, що призвело до механічних пошкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п.8.5.1, 2.3.б, 1.5 ПДР, за що передбачена відповідальність, передбачена ст. 124 КУпАП.

Винним у вищенаведеному ДТП згідно постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року визнано ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «Hyundai Accent », д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_3

Автомобіль «Hyundai Accent », д/н НОМЕР_1 застраховано у ПрАТ «СК «Універсальна».

Відповідно звіту №04/06/20 про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) встановлено, що величина вартості відновлювального ремонту КТЗ, з врахуванням допусків в межах яких відбулась оцінка, складає 166008,36 грн.

Відповідно до платіжного доручення №201924 від 22 липня 2020 року ПрАТ «СК «Універсальна» було виплачено страхову виплату згідно договору №3111/261/002436 від 15 липня 2019 року.

Цивільно-правова відповідальність стосовно автомобіля «Volkswagen Crafter», д/н НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 була застрахована у АТ «Просто -страхування», на підставі полісу №АО/004020336.

З листа вимоги вбачається, що ПрАТ «СК «Універсальна» звернулась до АТ «Просто-страхування» із вимогою відшкодувати заподіяну шкоду.

У результаті АТ «Просто-страхування» виплатила страхове відшкодування у розмірі 64912грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 95088грн., суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 95088грн., оскільки майнова шкода є доведеною та обґрунтованою.

За правилом ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, посилання апелянта, на те, що суд першої інстанції мав би встановити чи мало місце ДТП, хто був винний у цьому правопорушенні та безпосередньо, яка шкода була завдана потерпілій особі, колегією суддів не береться до уваги, оскільки винним у дорожньо-транспортній пригоді, згідно постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2020 року, визнано ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав матеріали справи про адміністративне правопорушення №760/11831/20 на диску та заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст.83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що долучені апелянтом до апеляційної скарги диск та заява не були подані до суду першої інстанції.

Відповідач не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому вищевказані документи не приймаються апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме ОСОБА_1 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року, та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба