КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/1492/22 Головуючий у І інстанції - Лісовська О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/5192/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа-Страхування» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

установив:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «Альфа-Страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 16 листопада 2020 року на бул. Лесі Українки у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Тойота д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та ДЕУ д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Позивачка під час ДТП перебувала в автомобілі ДЕУ в якості пасажира.

У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а позивачка тілесні ушкодження, а саме травму шийного відділу хребта.

За фактом ДТП здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

30 квітня 2021 року старшим слідчим СУ ГУ НП у м. Києві була винесена постанова про закриття кримінального провадження з підстав, що пасажиром автомобіля ДЕУ було отримано легкі тілесні ушкодження.

Вказана постанова була оскаржена та ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року постанову слідчого було скасовано.

Після проведення повторної судово-медичної експертизи та встановлення обставин спричинення тілесних ушкоджень позивачці кримінальне провадження було закрито постановою слідчого, а протоколи про адміністративні правопорушення відносно водіїв було направлено до суду.

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року справу відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КпАП України було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, закриття справи з цих підстав не звільняє водія від цивільно-правової відповідальності.

Крім того, постановою судді Печерського районного суду м. Києві від 01 жовтня 2021 року справу відносно водія ОСОБА_3 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, проведеного у рамках кримінального провадження, позивачці внаслідок ДТП спричинено закриту травму шийного відділу хребта у вигляді крайового перелому кортикального шару каудальної замикаючої пластинки тіла п`ятого шийного хребця попередньої поверхні справа; локалізація, морфологія вказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинене воно травмуючою дією тупого предмета, утворилося в термін, вказаний в постанові, тобто 16 листопада 2020 року, при транспортній травмі.

Через отриману травму позивачка перебувала на лікарняному 32 дні, у зв`язку з чим понесла витрати на придбання ліків та реабілітацію.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Альфа-Страхування».

Оскільки відповідачі у добровільному порядку не бажають відшкодувати завдану позивачці шкоду, вона звертається до суду з даним позовом.

Просила суд, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10359,15 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь у відшкодування моральної шкоди 120000 грн.

Стягнути з ПрАТ «СК «Альфа-Страхування`на свою користь у відшкодування моральної шкоди 517,96 грн., а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 75000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що позивач 1959 року народження, працює начальником відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності.

Станом на момент звернення до суду їй було 62 роки.

Тобто, сфера діяльності та вік позивачки дають право припуститись думки, що це вікові зміни зору, які значним чином можуть ускладнюватися професійною сферою.

З висновками експертів, щодо ушкоджень завданих позивачу не погоджується, оскільки ушкодження мали місце на час проведення експертизи, однак доказів того, що ушкодження мають прямий причинно-наслідковий зв`язок в результаті ДТП позивач не надала.

Вказує, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження тих страждань про які зазначено в позові: стан її здоров`я погіршився, вона не може нормально виконувати домашню роботу, в силу своєї роботи (працює начальником відділу планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності) має потребу працювати сидячи з великим обсягом бухгалтерських та інших документів.

Але після отриманої травми це робити позивачці стало вкрай важко, німіє тіло, вона відчуває постійні болі в області хребта, що завдає їй окремі фізичного болю, великих моральних страждань, вона відчуває постійні болі в області серця, хребта, шиї, головні болі, фізичну емоційну втому та підвищення артеріального тиску.

Депресивний настрій, пов`язаний з несправедливим відношенням до неї з боку відповідачів, їх байдужістю та бездіяльністю, позбавив позивачку активної продуктивної роботи, вона постійно відчуває себе пригніченою, сідаючи в автомобіль чи громадський транспорт вона відчуває тривогу та страхи за себе, адже постійно згадується момент ДТП.

Дана ситуація є для позивачки психотравмуючою та вимагає від неї додаткових зусиль для подолання болю, страхів, депресії.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження викладеного.

Зазначив, що готовий понести витрати в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що відповідачем не спростовано висновків суду першої інстанції, що між подіями 16 листопада 2020 року та отриманням тілесних ушкоджень є прямий причинно-наслідковий зв`язок, при чому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані в обґрунтування заявлених позовних вимог письмові докази та висновки експерта.

Вказує, що суд першої інстанції врахував, що доведеність вини відповідача у вчиненні ДТП, характер та обсяг страждань, яких вона зазнала у зв`язку із завданням фізичної шкоди її здоров`ю, зокрема враховано зміни звичайного укладу її життя та додаткові зусилля для його організації у зв`язку із неможливістю працювати так, як раніше.

Зазначає, що в апеляційній скарзі відповідачвказує, що готовий понести витрати в частині стягнення моральної шкоди врозмірі 10000 грн., разом з тим за період з 16 листопада 2020 року і на час подання даного відзиву ОСОБА_1 жодної допомоги їй не надавав, протягом більше як двох років жодної гривніу відшкодування моральної шкоди їй не сплатив, що свідчить про його злісне ухилення від виконання свого цивільно-правового обов`язку перед нею.

Просила суд, рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 16 листопада 2020 року на бул. Лесі Українки у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Тойота д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та ДЕУ д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 .

Позивачка під час ДТП перебувала в автомобілі ДЕУ в якості пасажира.

У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а позивачка тілесні ушкодження, а саме травму шийного відділу хребта.

За фактом ДТП здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

30 квітня 2021 року старшим слідчим СУ ГУ НП у м. Києві була винесена постанова про закриття кримінального провадження з підстав, що пасажиром автомобіля ДЕУ було отримано легкі тілесні ушкодження.

Вказана постанова була оскаржена та ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2021 року постанову слідчого було скасовано.

Після проведення повторної судово-медичної експертизи та встановлення обставин спричинення тілесних ушкоджень позивачці, кримінальне провадження було закрито постановою слідчого, а протоколи про адміністративні правопорушення відносно водіїв було направлено до суду.

Постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року, справу відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КпАП України було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, постановою судді Печерського районного суду м. Києві від 01 жовтня 2021 року справу відносно водія ОСОБА_3 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, проведеного у рамках кримінального провадження, позивачці внаслідок ДТП спричинено закриту травму шийного відділу хребта у вигляді крайового перелому кортикального шару каудальної замикаючої пластинки тіла п`ятого шийного хребця попередньої поверхні справа; локалізація, морфологія вказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинене воно травмуючою дією тупого предмета, утворилося в термін, вказаний в постанові, тобто 16 листопада 2020 року, при транспортній травмі.

Через отриману травму позивачка перебувала на лікарняному 32 дні, у зв`язку з чим понесла витрати на придбання ліків та реабілітацію, що підтверджується відповідними фінансовими та медичними документами.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Альфа-Страхування», згідно полісу №200108885.

04 серпня 2022 року ПрАТ «СК «Альфа-Страхування» було перерахована на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9598,05 грн., за винятком виплат по чекам, що були здійснені нею 15 вересня 2020 року та 13 листопада 2020 року, тобто до дорожньо-транспортної пригоди.

Здійснення виплати підтверджується страховим актом та платіжним дорученням.

При цьому відповідач ОСОБА_1 добровільно відшкодувати завдану позивачці моральну шкоду не бажає, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 75000 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності прямого причинно-наслідкового зв`язку між подіями транспортної травми від 16 листопада 2020 року та отриманням тілесного ушкодження ОСОБА_2 .

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував обставини справи, доведеність вини відповідача у вчиненні ДТП, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із завданням фізичної шкоди її здоров`ю, зокрема, враховано зміни звичайного укладу життя позивачки та додаткові зусилля для його організації у зв`язку із неможливістю працювати так, як раніше, користуватися громадським транспортом замість автомобіля через наявні страхи за себе, погіршення стану її здоров`я внаслідок отриманих травм, неможливість здійснювати звичайну щоденну та робочу діяльність у ритмі, який був у неї раніше, відмову відповідача від відшкодування завданих моральних збитків, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Також суд, виходив із засад розумності і справедливості, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Саме розмір моральної шкоди у сумі 75000 грн. суд вважав достатньою компенсацією за отримання позивачкою страждання внаслідок протиправних дій відповідача.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК.

Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу, розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини відповідача у вчиненні ДТП, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка у зв`язку із завданням фізичної шкоди її здоров`ю, зокрема, враховано зміни звичайного укладу життя позивачки та додаткові зусилля для його організації у зв`язку із неможливістю працювати так, як раніше, користуватися громадським транспортом замість автомобіля через наявні страхи за себе, погіршення стану її здоров`я внаслідок отриманих травм, неможливість здійснювати звичайну щоденну та робочу діяльність у ритмі, який був у неї раніше, відмову відповідача від відшкодування завданих моральних збитків, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що готовий понести витрати в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., чим фактично визнав прямий причинно-наслідковий зв`язок між подіями транспортної травми від 16 листопада 2020 року та отриманням тілесного ушкодження ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з обраним судом розміром відшкодування за завдану моральну шкоду у сумі 75000 грн., оскільки такий розмір на думку суду компенсує завдані позивачці моральні страждання завдані відповідачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба