Справа № 462/7355/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Дзвінник Х.Ю.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Львівська міська рада про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення-

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вищевказана квартира складається з двох кімнат площею 29,6 кв.м, загальна площа квартири 43,30 кв.м.. Дана квартира була отримана батьком позивачки та відповідача ОСОБА_5 в 1971 році як працівником Львівського мотозаводу на сім`ю з 4-х осіб. Ордер на вселення в квартиру не зберігся. Дана квартира не приватизована, перебуває в комунальній власності та знаходиться в користуванні їхньої сім`ї з моменту надання такої батьку в 1971 році, решту осіб зареєстровані в квартирі як члени сім`ї наймача та мають рівні права на користування такою. Діти позивачки також зареєстровані і проживають в цій квартирі з народження. Проживаючи в даній квартирі разом з дідусем та бабусею, позивачка та інші члени її сім`ї вели спільне господарство, робили ремонт в квартирі, доглядали та опікувались за дідусем та бабусею до їх смерті. Близько 1994 року відповідач одружився та переїхав на інше постійне місце проживання з дружиною в м. Львові, однак повернувся проживати в квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька у вересні 2014 року, де і проживає по цей день. Після смерті матері ОСОБА_6 30.01.2020, відповідач вчиняє сварки з позивачкою та іншими членами її сім`ї з приводу користування зазначеною квартирою, незважаючи на те, що вони всі прописані у цій квартирі та мають таке ж як і він право проживати в ній. В кінці 2021 року відповідач самовільно та без згоди інших осіб, які прописані в квартирі, змінив серцевини замків на вхідних дверях квартири. Починаючи з вересня-жовтня 2022 року відповідач не відчиняє вхідні двері в квартиру, ключі від дверей позивачці не дає, до квартири її не впускає, чим чинить їй перешкоди у доступі та користуванні даною квартирою. Через це позивачка змушена тимчасово проживати в сина ОСОБА_7 та невістки на орендованій ними квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Про те, що відповідач постійно перешкоджає позивачці в користуванні зазначеною квартирою, вчиняє постійні конфлікти, свідчать численні звернення позивачки до органів поліції. Позивачка не має доступу до своїх речей, що перебувають в квартирі, а всі її пропозиції щодо спільного користування зазначеною квартирою відповідач ігнорує. Крім цього, позивачка зобов`язана внаслідок протиправних дій відповідача, витрачати кошти на утримання квартири та сплату комунальних послуг за квартиру, якою не може користуватись та щоденно витрачати додатковий час та кошти на добирання на роботу в м. Львів. У зв`язку з наведеною поведінкою відповідача позивачка змушена звернутися до суду. Просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.11.2023 представник відповідача ОСОБА_8 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачка покликається на те, що її брат - ОСОБА_4 систематично чинить їй перешкоди у користуванні спільною квартирою АДРЕСА_1 , однак у позовній заяві чітко не зазначає, з якого саме моменту вона втратила можливість проживати у спірній квартирі, як і не зазначає, до якого часу вона там постійно проживала. Даний факт має визначальне значення для правильного вирішення справи, оскільки надає можливість встановити, з якого часу позивачка дізналась або могла дізнатись про своє порушене право. Звертає увагу суду на той факт, що факт проживання ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 не підтверджений жодними належними і допустимими доказами. Відповідач вважає, що позивачка намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи у зв`язку з тим, що нею замовчується факт наявності у неї на праві особистої приватної власності житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому вона проживає понад 10 років. Очевидним є той факт, що між позивачкою та відповідачем склались вкрай конфліктні відносини. Відповідач неодноразово звертався до органів поліції з заявами щодо неправомірних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_10 . Також безпідставним та непідтвердженими жодними належними доказами є посилання позивачки на те, що у спірній квартирі зберігаються її особисті речі. На підтвердження такої обставини позивачкою не надано чіткого переліку її особистих речей, а узагальнено зазначено про побутову техніку, посуд, одяг. Відповідно такий опис не дає можливості об`єктивно встановити факт наявності у квартирі особистих речей, належних саме ОСОБА_1 . Зі слів відповідача у спірній квартирі відсутні будь-які особисті речі як позивачки так і її дітей, оскільки вони тривалий час, понад десять років, не проживають у такій. Просить в задоволенні позову відмовити.

01.12.2023 представник позивачки ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачка проживала в спірній квартирі з моменту вселення в таку разом з сім`єю ще в 1971 році. Починаючи з вересня-жовтня 2022 року відповідач не відчиняє вхідні двері в квартиру, ключі від дверей, замок в яких змінив самовільно, позивачці не дає, до квартири її не впускає, чим чинить їй перешкоди у доступі та користуванні даною квартирою. Факт проживання позивачки в спірній квартирі ще до обставин вересня-жовтня 2022 року підтверджується поданими довідками, з яких вбачається, що позивачка проживаючи в спірній квартирі, здійснювала звернення зі спірної квартири в органи поліції на неправомірні дії відповідача. Про те, що вона там проживає та прописана позивачка стверджувала в своїх заявах, письмових поясненнях, як і стверджувала про те, що має в спірній квартирі свої речі. Вищенаведене спростовує обставини, якими відповідач обгрунтовує відзив на позовну заяву у даній справі, в тому числі твердження відповідача про те, що позивачка не проживає в спірній квартирі АДРЕСА_1 вже понад 10 років. Інші твердження відповідача у відзиві жодним чином не спростовують обгрунтування позовної заяви позивачки у даній справі. Зокрема відповідач не заперечує те, що позивачка сплачувала та сплачує більшу частину комунальних послуг по спірній квартирі та те, що відповідач самовільно змінив замки у вхідних дверях спірної квартири. Просить позов задоволити.

В судовому засіданні позивачка та її представник дали пояснення аналогічно наведеним у позовні заяві та відповіді на відзив, просять позов задоволити.

В судовому засіданні представник третьої особи проти задоволення позову не заперечив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підтвердили, що позивачка з дитинства проживала за адресою: АДРЕСА_4 , однак з 2023 року вона змушена проживати у свого сина ОСОБА_11 , так як відповідач не пускає позивачку до квартири. Підтвердили, що ОСОБА_4 поміняв у квартирі замки і не дає ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей. Між сторонами часно виникають конфлікти з приводу того, що брат позивачки чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є рідним братом та сестрою, що не заперечується сторонами.

У 1971 році їхньому батьку ОСОБА_5 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих №6 від 07.01.1971. Згідно даного рішення сім`я ОСОБА_5 складається з 4 осіб /а.с. 13/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько сторін ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла їх мати ОСОБА_6 , що підтверджується відповідними свідоцтвами /а.с. 14, 15, 16/.

Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №116777 від 10.03.2023 за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано 5 осіб: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно даних відомостей позивачка зареєстрована у даній квартирі з 08.10.1984, а відповідач з 27.11.1985 /а.с. 33/.

На підтвердження проживання за адресою: АДРЕСА_4 позивачкою надана довідка ОСББ «Квіткове» від 09.05.2023, згідно якої нею була сплачена сума внесків за утримання будинку за період з 01.09.2019 по 01.05.2023 в розмірі 9999,84 грн. Також надано копії фіскальних чеків про оплату позивачкою комунальних послуг ЛКП «Залізничнетеплоенерго» за 2022 рік /а.с. 29, 34-38/.

Позивачка стверджує, що відповідач чинить їй та її сім`ї перешкоди у користуванні житлом, а тому вона була змушена звернутися до суду.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до ст. 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру була надана у користування померлому батьку позивачки та відповідача ОСОБА_5 , а відтак ОСОБА_1 , яка є його донькою, правомірно була вселене в дану квартиру, постійно проживала в такій, а тому після смерті батька має законне право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди ОСОБА_1 у коритуванні вищевказаною квартирою, в якій відповідач поміняв замки і не надає позивачці доступу до її речей, які там знаходяться. З даного питання ОСОБА_1 неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів, що підтверджується довідками про результати перевірки з ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області від 21.12.2022, 08.09.2022, 29.06.2021, 06.12.2019. Суть звернення позивачки полягала не лише в тому, що відповідач не впускає її у квартиру, але і в тому, що ОСОБА_4 вчиняє щодо неї психологічне домашнє насильство /а.с. 24-27/.

06.12.2019 на ОСОБА_4 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення відносно свої сестри ОСОБА_1 психологічного насильства. В протоколі ОСОБА_4 зазначив, що свою вину визнає повністю /а.с. 28/.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги про встановлення судом неправомірних дій відповідача, які спрямовані на створення позивачці перешкод у користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обгрунтованими і такими що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Щодо покликань відповідача, що у власності позивачки є житловий будинок в с. Поляна Миколаївського району Львівської області, то дана обставина не стосується предмету спору і не позбавляє законного права позивачки користуватись квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265, 274-275, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073, 60 грн.,

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Львівська міська рада, , адреса: м. Львів, пл. Ринок, 1.

Повний текст рішення складено 14.02.2024.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно. Оригінал рішення міститься в матеріалах справи № 462/7355/23. Рішення не набрало законної сили.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Копія виготовлена

Суддя: Постигач О.Б.