Провадження № 2/727/380/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого-судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Гермак К.О.

Представника позивача: ОСОБА_1

Представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури, третя особа: Перший відділ Державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, Чернівецької обласної прокуратури, третя особа: Перший відділ Державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

Посилалася на те, що вона набула право власності на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:16:002:0097, на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.2007 року.

25.10.2022 року позивач отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що на належне їй на праві власності нерухоме майно: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 накладено арешт.

Так, державним виконавцем ДВС у Шевченківському районі м.Чернівці на виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці щодо конфіскації всього особистого майна ОСОБА_4 на користь держави, було винесено постанову від 12.03.2006 року про арешт майна ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в АДРЕСА_1 .

На підставі цієї постанови 16.03.2007 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження: арешт нерухомого майна.

20.03.2023 року вона звернулась до Відділу Державної виконавчої служби з заявою про надання можливості їй ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на її майно.

Листом від 20.03.2023 року Перший відділ ДВС у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомило, що згідно автоматизованої системи АСВП виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року не виявлено та знищено матеріали виконавчого провадження після спливу строку зберігання.

Також зазначила, що у зв`язку з реєстрацією обтяження лише в 2007 році на момент укладення договору купівлі-продажу, а ні позивач, а ні нотаріус не знали про існування незареєстрованих обтяжень.

Просила звільнити з-під арешту та скасувати обтяження нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, площею 0,0563 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:16:002:0097, накладений постановою АН №050400 Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м.Чернівці від 12.03.2006 року та зареєстрованого 16.03.2007 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою.

Ухвалою суду від 09.10.2023 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження.

01.11.2023 року судом за клопотанням представника позивача було замінено неналежного відповідача на належних відповідачів: ОСОБА_4 , Головне управління Державної податкової служби у Чернівецькій області, Чернівецьку обласну прокуратуру.

Ухвалами суду від 01.11.2023 року та від 20.12.2023 року судом за клопотанням представника позивача було витребувано докази.

08.01.2024 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача Чернівецької обласної прокуратури позов не визнала. Пояснила суду, що Чернівецька обласна прокуратура жодним чином не порушила права ОСОБА_3 , а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог до Чернівецької обласної прокуратури слід відмовити.

Представник відповідача Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності за наявними матеріалами провадження.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час там місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи Першого відділу Державної виконавчої служби у м.Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 13.07.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивач придбала земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:16:002:0097. Цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.08.2006 року, який набрав законної сили 31.10.2006 року, ОСОБА_4 було визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.2, ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України та на підставі ст.70 КК України призначено їй покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна (а.с.15-22).

02.02.2007 року на ім`я ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0563 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер №:16:002:0097 (а.с.7).

Окрім того, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2022 року встановлено, що ОСОБА_3 також належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 тупику (а.с.9).

Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2006 року державним виконавцем під час примусового виконання виконавчого листа №1-246 від 06.11.2006 року на користь держави було накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_4 , а саме на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0563 га (а.с.11).

Із дослідженої судом відповіді Першого відділу ДВС у м.Чернівці встановлено, що згідно автоматизованої системи АСВП виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №1-246, виданого 06.11.2006 року, про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_4 на користь держави не виявлено. Матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку зі спливом строку зберігання (а.с.13).

Також, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2022 року встановлено, що у реєстрі наявне обтяження нерухомого майна за №4647617, яке зареєстровано 16.03.2007 року, на підставі постанови АН №050400 від 12.03.2006 року, на земельну ділянку, площею 0,0563 га, що по тупику Вижницькому,3 м.Чернівці.

Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Спір у цій справі виник з приводу звільнення з-під арешту земельної ділянки, належної позивачу, який було накладено у зв`язку з конфіскацією майна на користь держави в межах виконання вироку, ухваленого судом у кримінальному провадженні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Належним відповідачем є особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

За правилами частини третьої статті 535 КПК України у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

У справі, що переглядається, предметом позову є земельна ділянка, на яку було накладено арешт у межах вироку суду про конфіскацію майна в дохід держави за виконавчим листом у межах кримінального провадження.

Тобто, держава, на користь якої конфісковано спірне майно, повинна бути залучена в якості співвідповідача в цій справі.

Представництво в суді законних інтересів держави здійснює, зокрема прокурор (стаття 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладаються, зокрема функції підтримання державного обвинувачення в суді та нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах.

Отже, прокурор, як особа, що підтримує державне обвинувачення, наділена певними процесуальними повноваженнями і на стадії виконання вироку суду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний податковий орган, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий саме висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Таким чином, позов у даній справі пред`явлено до належних відповідачів, а доводи представника відповідача Чернівецької обласної прокуратури є необгрунтованими.

Отже, права ОСОБА_3 , як власника спірного майна, порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з указаного майна у порядку цивільного судочинства. Позивач правильно обрав спосіб захисту своїх прав, заявив позовні вимоги до належних відповідачів.

Зазначене узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи детально врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, дослідивши матеріали справи в судовому засіданні, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи те, що права ОСОБА_3 , як власника спірного майна, на яке було накладено арешт, порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з указаного майна, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст.12,263,264-265,280-282,284,287,288,289 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту - задовольнити.

Звільнити з-під арешту та скасувати обтяження нерухомого майна, а саме: земельну ділянку, площею 0,0563 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :16:002:0097, накладений постановою АН №050400 Державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Чернівці від 12.03.2006 року та зареєстрованого 16.03.2007 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою за №4647617.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде виготовлено та складено 22.01.2024 року.

Суддя: Одовічен Я.В.