Провадження № 2/201/546/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Турбаївській М.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Нестеченка Д.С.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Жук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування вимог первісної позовної заяви було зазначено, що 28.05.2010 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . В лютому 2011 року вона вирішила продати дану квартиру.

11.05.2011 ОСОБА_1 за власні кошти, які залишилися після продажу вищевказаної квартири, придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Восени 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зав`язалися стосунки та з жовтня 2011 року вони разом із сином ОСОБА_1 . ОСОБА_4 стали мешкати за вищевказаною адресою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується відповідними доказами.

24.02.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти сім`ї придбали житловий будинок та дві земельні ділянки, розташовані за адресою АДРЕСА_3 . Після купівлі вказаного будинку вони почали мешкати в ньому всією родиною, що підтверджується відповідною довідкою.

У червні 2020 року ОСОБА_1 вирішила продати квартиру АДРЕСА_2 , яка була її особистою власністю, оскільки була придбана не в період спільного проживання з ОСОБА_2 11.06.2020 між нею та Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири.

16.06.2020 ОСОБА_1 отримала на свій рахунок, який був відкритий у банку, грошові кошти у розмірі 948 500,00 грн. за договором купівлі-продажу квартири від 11.06.2020.

Через 5 днів після цього, 23 червня 2020 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ТОВ «Віктрікс», як продавцем, був укладений договір № 4-708МП купівлі-продажу майнових прав, та згодом отримала документи на право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 , яка також є її особистою приватною власністю з підстав, викладених вище.

04 квітня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу який укладений у СГ ТОВ «2Трансмехбуд-2015» № 7221/23/020618 від 04 квітня 2023 року та акту огляду № 7221/23/000439 від 04 квітня 2023 року, за спільні кошти сім`ї був придбаний транспортний засіб марки «Hyunday Tucson», 2013 року випуску, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , та який є спільним сумісним майном подружжя.

Вартість автомобіля згідно висновку експерта про середньоринкову вартість транспортного засобу « Hyunday Tucson» від 03.08.2023 становить 454 517 гривень 58 копійок. Автомобіль є неподільної річчю, яку використовує ОСОБА_2 , а отже ОСОБА_1 має право на компенсацію грошової вартості 1/2 частини автомобіля замість належної їй частки у праві спільної власності на автомобіль у розмірі - 227 258,79 грн.

ОСОБА_1 просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу жінки - ОСОБА_1 та чоловіка - ОСОБА_2 з 01.10.2011 до 03.08.2020; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок та дві земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вказаного майна; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Hyunday Tucson», 2013 року випуску, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить частини вартості транспортного засобу «Hyunday Tucson» 2013 року, а саме 227 258,79 грн. та припинити частку ОСОБА_1 у праві власності на 1/2 частину транспортного засобу; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати пов`язані з наданням професійно правничої допомоги та інші судові витрати.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 вересня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.156, том №1).

Ухвалою судді від 19 вересня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя (а.с. 177, том №1).

Відповідач скористався своїм правом подачі зустрічної позовної заяви та подав заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації.

В обґрунтування позову зазначив, що з ОСОБА_1 він почав проживати однією сім`єю з 31.08.2010. На той час ОСОБА_2 ще перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2010.

Мешкати разом сторони почали в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 за час спільного проживання за вказаною адресою зробив там ремонт, придбав меблі, побутову техніку, тощо. ОСОБА_1 на час тих подій вступила на навчання в аспірантуру Дніпропетровського університету внутрішніх справ.

Враховуючи те, що вказана квартира не задовольняла потреби родини в житлі, сторонами було прийнято рішення щодо придбання іншого житла та ОСОБА_2 особисто займався цим питанням, що підтверджується розпискою про отримання продавцем авансу в розмірі 1000,00 доларів США, датована 12.11.2010. Однак сама квартира АДРЕСА_2 була офіційно придбана в травні 2011 року. Незадовго до цього ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 10000,00 доларів США для придбання вказаної квартири.

10.07.2013 сторонами була придбана квартира АДРЕСА_5 , яка була відремонтована та здана в оренду. Згодом 29.05.2015 квартира була продана.

Також в позові було вказано, що за рахунок власних коштів, які залишилися від попереднього шлюбу, ОСОБА_2 було придбано житловий будинок та дві земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, позивач за зустрічним позовом зазначив, що у 2015 році було продану його особисту дачу в с.Піщанка та придбано квартиру АДРЕСА_6 , яку ОСОБА_1 здає в оренду та про яку не вказала в первісному позові.

Також сторонами в 2020 році було придбано квартиру АДРЕСА_7 .

Також ОСОБА_2 зазначив, що на матір ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було придбано технічно несправний автомобіль «Nissan Pogue», на який ОСОБА_2 було витрачено загальну суму у розмірі біля 19000,00 доларів США.

Крім того, ОСОБА_2 наголосив, що з домашнього сейфу, в якому знаходились заощаджені ним кошти, зникли гроші в розмірі 15000,00 доларів США та 40000,00 гривень, проте доступ до цього сейфу, окрім нього, мала тільки ОСОБА_1

ОСОБА_2 просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу жінки - ОСОБА_1 та чоловіка - ОСОБА_2 з 15.11.2010 до 03.08.2020; визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 житловий будинок та дві земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_6 ; та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частку вказаних квартир, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію, що становить частини вартості транспортного засобу «Nissan Pogue», а саме 340000,00 грн. та частку грошових коштів, що зникли із сейфу, а саме 7500,00 доларів США та 20000,00 гривень; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати пов`язані з наданням професійно правничої допомоги та інші судові витрати.

У відзиві на зустрічну позовну заяву та відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що позов не визнає у повному обсязі. В обґрунтування цього у відзиві було зазначено, що нею надані всі підтверджуючі документи щодо того, що квартири були придбані нею за власні кошти, щодо транспортного засобу «Nissan Pogue» було вказано, що даний транспортний засіб не має до неї жодного відношення, а отже не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_1 наголосила на тому, що квартиру АДРЕСА_6 було придбано за її особисті кошти, що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Також ОСОБА_1 вважала доведеним той факт, що будинок та земельні ділянки в м. Підгородне були придбані під час перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках, отже її позовні вимоги з цього приводу підлягають задоволенню. Щодо стягнення компенсації за грошові кошти, які зникли із сейфу, було зазначено, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу в розумінні ЦПК України щодо доведення даного факту.

У відзиві на позовну заяву та відповіді на відзив ОСОБА_2 надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві та просив задовольнити її в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали свій позов в повному обсязі, просили зустрічний позов залишити без задоволення, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, відзиві та відповіді на відзив.

Відповідач та представник відповідача за первісним позовом підтримали свій зустрічний позов, просили суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Встановлено, що 28.05.2010 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпочали мешкати разом як родина з початку осені 2010 року в квартирі АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_2 приймав активну участь в придбанні та ремонті квартири АДРЕСА_2 .

Дані факти знайшов своє підтвердження в судовому засіданні під час допиту свідків.

Зокрема свідок ОСОБА_5 показала суду, що ОСОБА_2 переїхав до ОСОБА_1 наприкінці літа 2010 року. Свідку були відомі всі обставини розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_6 та їй достеменно відомо про те, що після розлучення ОСОБА_2 залишилась дача в с. Піщанка та 50000,00 доларів США. Також свідок повідомила суду, що ОСОБА_2 займався облаштуванням, ремонтом тощо, як в квартирі по АДРЕСА_8 , так і в квартирі по АДРЕСА_9 . Останню квартиру он відшукав сам, надавав аванс продавцю та витрачав на неї власні кошти.

Свідок ОСОБА_7 надав аналогічні свідчення, крім того, наголосив, що саме на запрошення ОСОБА_2 робив меблі в квартирі по АДРЕСА_9 , проводив певні ремонтні роботи в квартирі на АДРЕСА_8 .

Також зазначив, що ОСОБА_2 в 2015 році була продана дача в с.Піщанка та гроші з продажу були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_6 .

Свідок ОСОБА_8 підтвердив суду факт того, що сторони по справі почали мешкати разом, як родина, з початку осені 2010 року. Свідок з зими 2010-2011 року відвідував ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в квартирі по АДРЕСА_9 , де вони мешкали разом. Підтвердив той факт, що саме ОСОБА_2 прийняв рішення про придбання вказаного житла та зробив це за власний кошт, ОСОБА_1 на той час мала дуже невеликий дохід. Також підтвердив суду обставини розділу майна ОСОБА_2 у попередньому шлюбі.

Свідок ОСОБА_9 підтвердив суду факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з осені 2010 року. Також наголосів на тому, що після виходу на пенсію ОСОБА_2 було створено досить успішну охоронну агенцію, що приносила йому гарний дохід.

Свідок ОСОБА_10 надав аналогічні покази, також наголосив на тому, що ОСОБА_2 мав грошові заощадження, оскільки без проблем надав йому в борг 10000,00 доларів США.

Крім того, факт того, що ОСОБА_2 приймав участь у придбанні квартири по АДРЕСА_9 підтверджується розписками на ім`я ОСОБА_11 та продавця квартири ОСОБА_12 .

Щодо встановлення факту сумісного проживання однією родиною суд вважає за необхідне зазначити, що є доведеним факт сумісного проживання однією родиною в період з 15 листопада 2010 року, а саме з дати набуття рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2010 про розірвання попереднього шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_6 , по дату офіційної реєстрації шлюбу 03 серпня 2020 року.

Суд наголошує на тому, що відповідно до Постанови ВП ВС від 23.01.2024 № 523/14489/15-ц зазначено, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не пов`язаний з набранням законної сили рішенням суду, у якому встановлені відповідні обставини, а існує об`єктивно.

Встановлення належності майна на праві спільної сумісної власності також не пов`язане з набранням законної сили рішенням суду, оскільки таке право виникає в силу закону, а не внаслідок ухвалення судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого 2 цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Наявність у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.

Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_6 та квартиру АДРЕСА_7 , суд вважає доведеними саме позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 .

Як було вказано вище, судом був встановлений факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.11.2010.

Також встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу від 20.07.2015 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_6 .

23 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Віктрікс» був укладении? договір № 4-708МП купівлі-продажу маи?нових прав. Згодом було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_7 .

Крім того, 03.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції.

Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на наявність договорів купівлі-продажу нерухомості, як доказ того, що в неї було достатньо коштів для придбання спірної нерухомості, оскільки визначена в них вартість об`єктивно не відповідає ринковій вартості нерухомості також самого типу на момент придбання та ОСОБА_2 не приймав у їх придбанні жодної участі, оскільки це спростовується показами свідків та наданими письмовими доказами, а саме довідками про доходи, товарними чеками на придбання товарів для ремонту.

Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на те, що коштів на придбання квартири АДРЕСА_6 у ОСОБА_2 було недостатньо, оскільки це спростовується наданими ОСОБА_2 письмовими доказами та показами свідків.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.97 №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_6 та квартиру АДРЕСА_7 та визнання за кожною із сторін права власності на частку на вказане майно.

Також суд вважає, що враховуючі викладене вище підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 що до транспортного засобу «Hyunday Tucson» з огляду на наступне.

Встановлено, що 04 квітня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу, якии? укладении? у СГ ТОВ «2Трансмехбуд-2015» № 7221/23/020618 від 04 квітня 2023 року та акту огляду № 7221/23/000439 від 04 квітня 2023 року, за спільні кошти сім`ї? був придбании? транспортнии? засіб марки «Hyunday Tucson»», 2013 року випуску, право власності на якии? зареєстроване за ОСОБА_2 ,та якии? є спільним сумісним маи?ном подружжя.

Вартість автомобіля згідно висновку експерта про середньо ринкову вартість транспортного засобу «Hyunday Tucson» від 03.08.2023 середньо ринкова вартість транспортного засобу становить 454 517 гривень 58 копійок. Автомобіль є неподільною річчю, яку використовує ОСОБА_2 , а отже можна прийти до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на компенсацію грошової вартості 1/2 частини автомобіля замість належної їй частки у праві спільної власності на автомобіль у розмірі - 227 258,79 гривень.

Щодо житлового будинку та двох земельних ділянок, розташованих за адресою АДРЕСА_3 , суд вважає за необхідне визначити наступне.

У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Суд вважає доведеним той факт, що житловий будинок АДРЕСА_10 , кадастровий номер :02:026:0047, розташовану за адресою АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:026:0051, розташовану за адресою АДРЕСА_11 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, які наголосили на тому, що ОСОБА_2 під час розірвання попереднього шлюбу залишилися 50000,00 доларів США, наявністю складеного на ім`я ОСОБА_13 (колишнє прізвище ОСОБА_1 ) заповіту, в якому ОСОБА_2 заповідав останній все належне йому на праві власності майно, зокрема спірний будинок з земельними ділянками, оскільки розумів її незахищеність та неможливість спадкування майна, яке було його особистою приватною власністю.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь грошової компенсації, що становить 1/2 частку вартості автомобіля «Nissan Pogue» державний номер НОМЕР_2 , а саме 340 000,00 гривень, позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Транспортний засіб «Nissan Pogue» державний номер НОМЕР_2 не може бути предметом позовних вимог у даній справі, оскільки він зареєстрований за ОСОБА_3 , яка є мамою ОСОБА_1

ОСОБА_2 не заперечується того факту, що між ним та ОСОБА_3 не виникало відносин які притаманні подружжю.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З вищенаведених приписів законодавство, предметом позовних вимог, щодо розділу майна майно може бути майно, яке набуте лише дружиною та чоловіком.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення на користь ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частки грошових коштів, що зникли з сейфу, а саме: 7 500,00 доларів США та 20 000,00 гривень, суд вважає за необхідне зазначити, що означена позовна вимога є безпідставною та ґрунтується на припущеннях. ОСОБА_2 не надано жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував той факт, що ОСОБА_1 були взяті будь-які грошові кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Щодо судових витрат, про які визначено в ст. 141 ЦПК України, суд вважає за доцільне не здійснювати їх розподілу, оскільки розмір судового збору при поданні позову, який був сплачений обома сторонами, є максимальним та достатнім з урахуванням об`єму задоволених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 265, 282 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною власністю, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб « Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_4 та стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_6 ) грошову компенсацію, що становить частини вартості транспортного засобу «Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_4 , а саме 227258 (двісті двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 79 копійок.

Припинити частку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_6 ) на частку транспортного засобу « Hyunday Tucson» 2013 року випуску, WIN шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , тип транспортного засобу загальний легковий, державний номер НОМЕР_4 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_6 .

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_6 .

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_6 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_7 .

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_7 .

В порядку розділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_7 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) житловий будинок АДРЕСА_12 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер :02:026:0047, розташовану за адресою АДРЕСА_11 .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) земельну ділянку № 4а, кадастровий номер :02:026:0051, розташовану за адресою АДРЕСА_11 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова