Справа № 201/9372/23
Провадження № 2/201/446/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Турбаївській М.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Окорського В.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Опари Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя.

В обґрунтування вимог первісної позовної заяви було зазначено, що у період перебування у шлюбі відповідачем в інтересах сім`ї було укладено договір позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 23 серпня 2018 року за реєстровим № 360, стосовно повернення суми позики в розмірі 669 120 грн. 00 коп.

В якості забезпечення виконання умов договору позики від 23 серпня 2018 року, було укладено договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 23 серпня 2018 року, за реєстровим № 362, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 в свою чергу надавав свою згоду, як чоловіка, на укладення ОСОБА_2 зазначених договорів, від якого в справі нотаріуса є заява, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., 04 вересня 2018 року.

В порушення умов договору позики боржник ОСОБА_3 зобов`язання у визначений строк не виконала та не повернула грошові кошти.

Таким чином, майно перейшло у власність іпотекодержателю ОСОБА_2 в рахунок виконання іпотекодавцем - Боржником зобов`язань перед Іпотекодержателем за Договором позики. На зазначений факт був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 04 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. за реєстровим № 384, а відтак зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з викладеним просить суд визнати за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 серпня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В. (а.с.33).

Ухвалою судді від 15 серпня 2023 року залишено без руху вказаний позов та після усунення недоліків ухвалою судді від 04 вересня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 43).

Відповідач скористалась своїм правом подачі зустрічної позовної заяви та подала заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що у 2008 році ОСОБА_2 , її син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживала та не була знайома.

У 2018 році ОСОБА_2 було прийнято рішення придбати нову квартиру та переїхати проживати в інший район міста. Для придбання квартири грошових коштів не було, гроші могли бути отримані лише від продажу квартири по АДРЕСА_3 , власником 1/3 частки якої також була і ОСОБА_5 , яка виховувала сина ОСОБА_6 , інваліда з дитинства, з яким постійно і проживала

Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 06.06.2018, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири вчинено за 653 905, 00 гривень.

Згідно п.1.1 договору позики від 23.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3 669 120 гривень, що є еквівалентом 24 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23.08.2018 було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_3 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_5 .

У зв`язку з викладеним просить суд визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що позов не визнає у повному обсязі. В обґрунтування цього у відзиві було зазначено, що спірку квартиру придбано за спільні кошти подружжя, оскільки позивач також продав квартиру, працював та подружжя відкладало гроші на квартиру. Крім того між сторонами 29.09.2020 було укладено шлюбний договір відповідно до положенням якого вказана квартира має бути такою, що є спільним сумісним майном подружжя.

У відзиві на позовну заяву та відповіді на відзив ОСОБА_2 надала пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві, заперечувала проти позовної заяви з підстав викладених у зустрічному позові та просила задовольнити його в повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав позов в повному обсязі, просив зустрічний позов залишити без задоволення, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, відзиві.

Відповідач та представник відповідача за первісним позовом підтримали свій зустрічний позов, просили суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Встановлено, що 07 травня 2010 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 232.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 232, між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18 липня 2021 року.

У 2008 році ОСОБА_2 , її син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку приватизації державного житлового фонду набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 . На час набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не проживала та не була знайома.

Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 06.06.2018, зареєстровано в реєстрі за №1031, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з іншої сторони, продаж квартири АДРЕСА_2 вчинено за 653 905 гривень.

Згідно п.1.1 договору позики від 23.08.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бондар М.О. позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_3 669 120 гривень, що є еквівалентом 24 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також 23.08.2018 року було укладено договір іпотеки, згідно п.1.1. якого в іпотеку було передано іпотекодавцем ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, вартість проданої квартири по АДРЕСА_3 , відповідає вартості придбаної квартири по АДРЕСА_5 .

Дані факти знайшов своє підтвердження в судовому засіданні під час допиту свідків.

Зокрема свідок ОСОБА_9 показав суду, що йому було відомо про те, що гроші за продаж квартири по АДРЕСА_3 були використані для придбання спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що квартиру по проспекту Героїв він рекомендував для придбання ОСОБА_2 , яка зверталася до нього за допомогою в пошуку житла.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що квартира по АДРЕСА_5 була придбана після продажу квартири по АДРЕСА_3 . Свідку було достеменно відомо про це, оскільки саме їй були передані гроші від продажу для зберігання до часу укладання угоди по придбанню квартири по АДРЕСА_5 .

Разом із тим свідок ОСОБА_12 не надав суду жодних свідчень стосовно предмету позову.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що надавала в борг ОСОБА_1 6000,00 доларів США для завдатку за тиждень до угоди по квартирі по АДРЕСА_5 та знала про намір родини Трач змінити житлові умови.

Разом з цим, дані покази входять в протиріччя з показами свідка ОСОБА_11 , яка під час допиту наголосила на тому, що квартира по АДРЕСА_3 була продана за 25000,00 доларів США, з яких 19000,00 були передані їй на зберігання, решта в розмірі 6000,00 була передана для завдатку та вирішення питань по приватизації квартири по АДРЕСА_5 .

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на наявність власних коштів для придбання спірної квартири, як доказ того, що в нього було достатньо коштів для придбання спірної нерухомості, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження наявності коштів у ОСОБА_1 на той час.

Суд критично сприймає посилання ОСОБА_1 на те, що коштів на придбання спірної квартири було недостатньо, оскільки це спростовується наданими ОСОБА_2 письмовими доказами та показами свідків.

Крім того, також суд критично оцінює посилання ОСОБА_1 на шлюбний контракт, як на доказ визначеності правового статусу майна придбаного у шлюбі, оскільки шлюбний контракт, укладений між сторонами, не містить застереження, що спільною сумісною власністю подружжя є майно, яке придбано за особисті кошти одного з подружжя, оскільки, з цього приводу є пряма норма закону п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка передбачає правовий статус майна. Застережень з приводу іншого режиму подібного майна, ніж передбачено даною нормою закону, - шлюбний контракт не містить.

Також суд враховує той факт, що у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 наголосив на тому, що ОСОБА_2 було продану належну їй 1/3 частку квартири по АДРЕСА_3 , гроші від чого були використані на придбання спірної нерухомості.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.97 №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щоб визначити джерело придбання спірного майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Суд вважає доведеним той факт, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується належними та допустимими доказами, а саме показами свідків, доказами продажу іншої квартири, що перебувала у власності ОСОБА_2 .

З урахуванням наведених у позовній заяві обставин, наданих доказів та досліджених обставин, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні первинних позовних вимог та задоволення зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Щодо судових витрат, про які визначено в ст. 141 ЦПК України, суд вважає, оскільки в задоволенні первинного позову відмовлено, а зустрічний позов задоволено у повному обсязі слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 15140 гривень 00 копійок.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 265, 282 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,5 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова