Провадження №: 2/336/37/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

17 серпня 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом, який уточнила до проведення підготовчого засідання в справі, про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

В уточненому позові зазначила, що з 30 вересня 1989 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, який розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року, що набрало законної сили. Сторони є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу сторони та їх син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали в квартирі АДРЕСА_1 , де позивачка була зареєстрована з 21 березня 1996 року по 8 грудня 2009 року. В 1997 році означене житло в процесі приватизації перейшло у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_2 . В 2006 році подружжя за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності, побудували балкон до спірної квартир, внаслідок чого, через здійснення невід`ємних поліпшень квартири, була суттєво збільшена її загальна площа, а також підвищилась вартість нерухомого майна. У відповідності до змісту ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з викладеним позивачка просить визнати квартиру АДРЕСА_1 предметом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири як на частку в праві спільної власності подружжя та через неможливість поділу нерухомого майна в натурі - про стягнення з відповідача ОСОБА_2 вартості 1/3 частини квартири. Судові витрати, понесені нею, що складаються з вартості судового збору та отримання професійної правничої допомоги, просить покласти на ОСОБА_2 (а. с. 46-48).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались.

На підставі ухвали суду від 04.11.2022 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

24 серпня 2023 року за клопотанням представника позивачки в справі призначено судову будівельно-технічну експертизу для вирішення питання про вартість невід`ємних поліпшень, проведених внаслідок ремонтно-будівельних робіт з прибудови балкону (гардеробу) квартири на момент проведення експертного дослідження.

В судовому засіданні 22 січня 2024 року представник позивачки підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечують з посиланням на те, що спірна квартира є предметом спільної сумісної власності відповідачів, набутого в процесі приватизації державного майна, тому не може бути об`єктом спільної власності подружжя, а тим більш за рахунок посягання на розмір частки другого учасника права спільної власності ОСОБА_2 , чиє право є непорушним. Хоча сімейним законодавством і встановлено підстави для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало одному з них, внаслідок суттєвого збільшення вартості цього майна у зв`язку із спільними трудовими та грошовими затратами, проте відповідачка не надала жодних фактичних даних про збільшення вартості квартири через спорудження балкону та про розмір цього збільшення.

У зв`язку з викладеним просять про відмову в задоволенні позову.

В засідання 16 липня 2024 року учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, не з`явились, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило розв`язання спору у їхню відсутність.

Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необґрунтованість позову та необхідність відмови в його задоволенні з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 30 вересня 1989 року шлюбі, який розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року, що набрало законної сили (а. с. 6).

Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя.

Як випливає із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Як слідує з роз`яснень в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином на тлі презумпції спільності майна подружжя, набутого під час існування шлюбу, законом встановлено і право особистої приватної власності дружини та чоловіка (глава 7 СК України).

Як зазначено, до видів майна, що належить подружжю на праві особистої приватної власності відповідно до ст. 57 СК України належить житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 24.12.1997 року відповідачі є учасниками права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що приватизована ними Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (а. с. 7).

З наведеного випливає, що частка праві спільної власності на спірне житло, що отримана відповідачем ОСОБА_2 в процесі приватизації цього житла, є його особистою приватною власністю, тобто на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим статтею 62 СК України встановлено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Таке майно у відповідності до частини 1 наведеної статті у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містяться в пункті 5 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року № 7, відповідно до якої будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, а також в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», за змістом якої майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до

спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою

(шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих

підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася

внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх

обох.

Виходячи з наведеної норми сімейного законодавства і роз`яснень постанов Пленуму Верховного Суду України, підставою для надання майну статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя є істотне збільшення вартості майна за рахунок спільних трудових чи грошових витрат подружжя, а визначальним критерієм при оцінці істотності такого збільшення, на думку суду, є значне підвищення цінності майна як предмету матеріального світу, поліпшення його якісних характеристик, що робить максимально ефективним його використання за призначенням.

З урахуванням викладеного предметом доказування в цьому спорі є доведення істотного збільшення вартості квартири, частка в якій належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності, під час існування шлюбу шляхом прикладання спільних трудових чи грошових витрат подружжя або затрат другого подружжя.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що за умови визнання того, що частки учасників спільної сумісної власності є рівними в силу положень статті 370 ЦК України, на долю ОСОБА_2 припадає частина спірної квартири, і саме ця частка за умови доведення зазначених в статті 62 СК України обставин могла б бути визнана об`єктом спільної власності подружжя, а не все житло, як того вимагає позивачка в уточненому позові.

Відповідно до ст. 70 СК при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Зміст цього положення закону узгоджується із змістом ст. 372 ЦК України, яка внормовує поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тому за умови доведення означених обставин ОСОБА_1 могла б претендувати на 1/4 , а не на 1/3 частину квартири.

Проте суд вживає дієслово «претендувати» в умовному напрямку (могла б претендувати), оскільки позивачкою не доведено ґрунтовність позовних вимог, а саме: значного підвищення цінності житла як предмету матеріального світу, поліпшення його якісних характеристик, що робить максимально ефективним його використання за призначенням, яким є постійне проживання.

Однією з засад цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України є змагальність, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наведене означає, що тягар доведення перед судом переконливості позовних вимог процесуальний закон покладає виключно на сторону, що висуває означені вимоги.

В справі, що розглядається, суд керуючись означеною засадою та зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цивільним процесуальним законодавством, зокрема: на підставі клопотання представника позивачки ухвалою від 24.08.2024 року призначив судову будівельно-технічну експертизу для вирішення питання про вартість невід`ємних поліпшень, проведених внаслідок ремонтно-будівельних робіт з прибудови балкону (гардеробу) квартири (а. с. 82).

Проте позивачка від участі в проведенні експертизи ухилилась, не надавши витребувані експертом додаткові матеріали, а також не оплативши вартість проведення експертизи, а в судовому засіданні 22 січня 2024 року взагалі відмовилась від проведення експертизи, що зумовило розв`язання спору на підставі наданих суду фактичних даних.

Відсутність підстав для встановлення права спільної сумісної власності на частку в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 унеможливлює визнання за позивачкою права власності на частку в праві спільної власності на вказане житло та стягнення на її користь компенсації вартості цієї частки.

Таким чином, оскільки позивачкою не доведено обставини, що становлять предмет доказування в цій справі, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 62, 65 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів після складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Щаслива