"07" березня 2024 р.
Справа 642/6354/23
Провадження № 2/642/137/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
07 березня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова
у складі головуючого судді Вікторова В.В.
за участю секретаря Шнайдер Д.С.
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, витребувано з нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась повторно, про час, день та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в тому числі шляхом оголошення на сайті «Судова влада», причини неявки суду не відомі. Відповідач відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надала. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялися відповідачу за місцем реєстрації, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулося на адресу суду за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).
Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Обов`язковою явка представника позивача в судове засідання не визнавалась.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зіст. 9 Конституції України .
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України).
Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними(рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини.
Суд вважає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Враховуючи, що сторони по справі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явились в судове засідання, причини неявки суду не повідомили, будь яких заяв, клопотань до суду не надходило, керуючись розумними строками розгляду справи, з метою недопущення порушення прав та законних інтересів усіх сторін по справі, вважає за необхідне розглянути справу за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 25.01.2008 р. ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ "Приватбанк" та підписав заяву №б/н від 25.0.2008 року. При її підписанні, він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами", складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.
Після цього йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у довідці "про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки".
Відповідно до Статуту АТ КБ «Приватбанк», рішенням єдиного акціонера банку було змінено тип банку на "приватне" та його найменування на "акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк". Банк став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» .
До кредитного договору позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
09.05.2017 року позичальник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, що підтверджується матеріалами справи.
Листом Другої Харківської державної нотаріальної контори (ХДНК) від 26.05.2023 року №557/02-14 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлено, що претензія про визнання кредитором перед спадкоємцями ОСОБА_2 надійшла до нотаріальної контори 26.05.2023 року, зареєстрована в журналі вхідних документів за №352/02-14. Повідомлено, що за претензією ПАТ КБ «ПриватБанк» заведена спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . При цьому банком було надано інформацію про те, що про смерть боржника стало відомо на теперішній час.
Як вбачається з листа Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ПАТ КБ «Приватбанк» стало відомо 05 лютого 2018 року, що підтверджується копією документа, що підтверджує смерть клієнта згідно штампу вхідної кореспонденції ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 65).
16.06.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 лист-претензію про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором від 25.01.2008 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , яка залишена без відповіді.
Відповідач ОСОБА_1 , яка є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.06.1995 року.
Реєстрація відповідача по справі ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копіями паспортів, наявних в матеріалах справи.
Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №447968 від 14.02.2024 року ОСОБА_1 знята з реєстрації за вказаною адресою 01.02.2021 року.
Згідно відповіді наданої на запит суду з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 26.01.2024 року Вих. 116/02-14 , заяв від спадкоємців про прийняття спадщини, відмову від прийняття спадщини або усунення від спадщини не надходило, свідоцтв про право на спадщину після смерті спадкодавця нікому не видавалось. Спадкова справа була заведена за претензією кредитора АТ КБ «Приват Банк».
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником, який помер, після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282ЦК України.
Відповідно до ст.1281ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги;
коло спадкоємців, які прийняли спадщину;
при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини);
при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.
Судом встановлено, що інформація з Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 отримана позивачем 05.02.2018, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції ПАТ КБ «Приватбанк». Дані обставини не спростовані під час розгляду справи.
Враховуючи, що банк дізнався про смерть позичальника ОСОБА_2 , встановлений у ст.1281 ЦК України строк у шість місяців для пред`явлення вимог до спадкоємців закінчився 05 серпня 2018 року.
Звертаючись із позовом до ОСОБА_1 , як до спадкоємця після смерті ОСОБА_2 позивач мав довести, що спадкоємцем майна є саме відповідач. Проте, позивач не надав доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно. Будь-які інформаційні довідки про нерухоме майно, що належали безпосередньо спадкодавцю - померлому ОСОБА_2 в матеріалах даної справи відсутні.
Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки вона постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. На підтвердження цієї обставини позивач посилається на копії паспортів позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту ж адресу їх місця проживання. Однак, сам факт реєстрації місця проживання відповідача за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме відповідач є спадкоємцем та прийняла спадщину після померлого.
Вказане узгоджується з правовими висновками, висловленими в постанові Верховного Суду по справі № 320/6489/16-ц від 21 серпня 2019 року.
Посилання позивача на ту обставину, що відповідач постійно проживала разом з померлим позичальником не спростовує висновок про відсутність підстав вважати її спадкоємцем, оскільки встановлення факту відсутності за життя у ОСОБА_2 будь-якого майна, а протилежного судом не встановлено, виключає саму можливість набуття права спадкування.
Оскільки зі смертю позичальника відносини між кредитором АТ КБ «Приват Банк» і позичальником ОСОБА_2 припинилися, а його спадкоємці сторонами кредитного договору не були, дані відносини також не можуть регулюватися нормами закону, які передбачають загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідач отримала у спадщину будь-яке майно після смерті ОСОБА_2 , а тому і не набула статусу спадкоємця, а відтак у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості, представник АТ КБ «Приватбанк» зобов`язаний був довести ті обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України, цього зроблено не було.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вступила у спадщину та отримали спадкове майно після смерті позичальника ОСОБА_2 та, відповідно, набула обов`язку задовольнити вимоги кредитора, відсутні підстави для задоволення позову.
На вищевказану претензію АТ КБ "ПриватБанк" Друга Харківська міська державна нотаріальна контора повідомила банк, що АТ КБ "ПриватБанк", що спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена за претензією кредитора - АТ КБ "ПриватБанк".
16.06.2021 АТ КБ "ПриватБанк" надіслало ОСОБА_1 листа-претензію про погашення заборгованості, при цьому не встановивши чи є вона спадкоємцем після померлого ОСОБА_2 і чи прийняла вона спадщину після його смерті.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 не набула статусу спадкоємця, не отримали у спадщину майна, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи, окрім того кредитором спадкодавця пропущено, встановлений у ч. 3ст. 1281 ЦК України строк пред`явлення вимоги.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця слід відмовити у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю, а також пропуском строку пред`явлення вимоги.
За правилами ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
На підставі вищенаведеного, керуючись статтями ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.В. Вікторов