Дата документу 05.03.2024 Справа № 335/7793/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7793/23
Провадження №22-ц/807/611/24
Головуючий в 1-й інстанції Мінаєв М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пузіна Дениса Миколайовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 грудня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, у якому просила: визнати за собою право власності на частку трикімнатної квартири загальною площею 56,11 кв.м, жилою площею 40,0 кв.м, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за собою право власності на частку автомобіля MAZDA-5, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2006 року випуску; визнати спільною сумісною власністю сторін об`єкти рухомого майна: 1) стіл кухонний розкладний, прямокутний, бежевий; 2) ліжко двоспальне дерев`яне; 3 матрац ортопедичний на ліжко; 4) комод з 3-х секції, темно-коричневого кольору; 5) килим; 6) кухонний гарнітур білого кольору; 7) диван розкладний, двоспальний, з ящичками для білизни; 8) телевізор КІУІ 42 дюйма; 9) пральна машина ОСОБА_3 ; 10) газова піч «Гефест»; 11) витяжка на кухню шириною 60 см; 12) умивальник з тумбою; 13) газова колонка Selena SWH 20E2; 14) ліжко дитяче білого кольору з матрацом; 15) кухонний комбайн Moulinex 1600W; 16) журнальний стіл овальний; визнати за собою право власності на такі об`єкти рухомого майна з вказаних вище: 1) стіл кухонний розкладний, прямокутний, бежевий; 2) ліжко двоспальне дерев`яне; 3) матрац ортопедичний на ліжко; 4) комод з 3-х секції, темно-коричневого кольору; 5) килим, 6) ліжко дитяче білого кольору з матрацом; 7) кухонний комбайн Moulinex 1600W; 8) журнальний стіл овальний, залишивши решту вказаних об`єктів рухомого майна, набутого під час шлюбу, у власності ОСОБА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що все зазначене у позові майно було набуто позивачем і відповідачем під час спільного проживання в офіційно зареєстрованому шлюбі в період часу з 2017 по 2021 рік, за рахунок коштів спільного сімейного бюджету та в інтересах сім`ї. Тому позивач вважає, що в силу вимог ст. ст. 60, 61, 63, 68 Сімейного кодексу України, ст. ст. 328, 355, 368 Цивільного кодексу України, вона має право на половину цього майна, однак в позасудовому порядку вирішити це питання не вдається, відповідач після розірвання шлюбу продовжує одноосібно користуватись всім спільним майном.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частку трикімнатної квартири загальною площею 56,11 кв.м, жилою площею 40,0 кв.м, розташовану за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - 101).

Визнано за ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на частку автомобіля MAZDA-5, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2006 року випуску.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , такі набуті ними під час шлюбу об`єкти рухомого майна: 1) стіл кухонний розкладний, прямокутний, бежевий; 2) ліжко двоспальне дерев`яне; 3) матрац ортопедичний на ліжко; 4) комод з 3-х секції, темно-коричневого кольору; 5) килим; 6) кухонний гарнітур білого кольору; 7) диван розкладний, двоспальний, з ящичками для білизни; 8) телевізор КІУІ 42 дюйма; 9) пральна машина Zanussi ZWSE; 10) газова піч «Гефест»; 11) витяжка на кухню шириною 60 см; 12) умивальник з тумбою; 13) газова колонка Selena SWH 20E2.

В порядку поділу спільного рухомого майна, набутого під час шлюбу, визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на: 1) стіл кухонний розкладний, прямокутний, бежевий; 2) ліжко двоспальне дерев`яне; 3) матрац ортопедичний на ліжко; 4) комод з 3-х секції, темно-коричневого кольору; 5) килим, залишивши решту вказаних об`єктів рухомого майна, набутого під час шлюбу, у власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 3511,70 грн. (три тисячі п`ятсот одинадцять грн. 70 коп.).

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пузіна Дениса Миколайовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що квартира та автомобіль не є об`єктом спільною сумісної власності подружжя, що підтверджує розписка ОСОБА_4 від 11.08.2017 року. Наявність іншого майна не підтверджена відповідними доказами.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Логінової В.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.11.2016 позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Олександрівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 322, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 .

У шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_6 , виданим Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом РАЦС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 14.09.2017, актовий запис 731.

З грудня 2021 року сторони припинили фактичні шлюбі відносини, спільне проживання і ведення спільного господарства, позивач з дитиною переїхала для проживання до іншого жилого приміщення, що сторонами не оспорювалось і підтвердження окремими доказами не потребує.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2022, яке набрало законної сили 25.08.2022, шлюб між сторонами був розірваний.

В період перебування у шлюбі сторони проживали разом, вели спільне господарство та спільний сімейний бюджет, що підтверджується наявними у справі відомостями про доходи кожного з них.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,11 кв.м, жилою площею 40,0 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. 11.08.2017 (реєстраційний номер 5631). Право власності на вказану квартиру станом на час розгляду справи зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15).

Також в період перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль MAZDA-5, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2006 року випуску, який також зареєстрований за відповідачем, що підтверджується наявними у справі відомостями з державного реєстру транспортних засобів.

Крім того, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторони придбали такі об`єкти нерухомого майна: 1) стіл кухонний розкладний, прямокутний, бежевий; 2) ліжко двоспальне дерев`яне; 3) матрац ортопедичний на ліжко; 4) комод з 3-х секції, темно-коричневого кольору; 5) килим; 6) кухонний гарнітур білого кольору; 7) диван розкладний, двоспальний, з ящичками для білизни; 8) телевізор КІУІ 42 дюйма; 9) пральна машина ОСОБА_3 ; 10) газова піч «Гефест»; 11) витяжка на кухню шириною 60 см; 12) умивальник з тумбою; 13) газова колонка Selena SWH 20E2.

Цей факт випливає як з пояснень позивача, так і з пояснень відповідача, який підтвердив, що ці предмети були придбані в період перебування сторін у шлюбі, і не заперечував того факту, що більша частина з них знаходиться у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_1 окремого позову про визнання майна, набутого під час шлюбу, його особистою власністю, не подавав.

З метою спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними під час шлюбу, відповідач посилався, зокрема, на те, що спірна квартира була придбана виключно за рахунок грошових коштів, що були надані його матір`ю ОСОБА_6 , і що в момент придбання спірної квартири позивач не претендувала на частку у праві власності на неї, про що з власної ініціативи підписала розписку.

На підтвердження цього відповідач надав копію розписки, підписаної позивачем, з датою її надання 11.08.2017. У цій розписці зазначено таке (мовою оригіналу): «Я, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт № НОМЕР_7 от 05.12.2016), на дарение моему мужу ОСОБА_8 (в браке с 17.11.2016 г.) для покупки квартиры по адресу АДРЕСА_1 , деньги в сумме 18000 (восемнадцать тысяч) долларов США не претендую и претензий не имею, так как данная квартира была куплена не за наши совместно нажитые деньги. Данная расписка была написана собственноручно, в присутствии моего мужа ОСОБА_8 и его мамы ОСОБА_6 …».

В судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_6 , мати відповідача, яка надала показання про те, що після укладення шлюбу відповідачка разом із позивачем почали проживати у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , яка належала свідку. Коли стало відомо, що позивач вагітна, виникла необхідність у покращенні житлових умов. У зв`язку з цим свідок запропонувала продати належну їй квартиру, яка знаходилась у престижному районі міста та в гарному стані, та купити іншу, більшу за площею, для нової сім`ї. Так і зробили. Свідок продала квартиру, і майже одразу відповідач знайшов для купівлі квартиру за адресою АДРЕСА_1 . В день укладення договору купівлі-продажу, до поїздки до нотаріуса, позивач за власною ініціативою підписала розписку про те, що не претендує на квартиру, що придбається, оскільки вона купується не за спільні кошти. До нотаріуса мати відповідача також поїхала і сама передала покупцям гроші за квартиру. Квартира свідка була продана приблизно за двадцять дві тисячі доларів, а спірна квартира була придбана за чотирнадцять тисяч доларів. В подальшому ремонт нової квартири та придбання меблів і техніки для неї відбувалось або за гроші, що заробляв відповідач, або за гроші, що залишились після продажу квартири, що належала свідку.

В матеріалах справи наявна також копія нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу від 09.08.2017, за яким ОСОБА_6 продала на користь ОСОБА_9 належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_3 , за 514600,00 грн.

За змістом Договору купівлі-продажу від 11.08.2017, за яким була придбана спірна квартира, продавці були повідомлені та обізнані про те, що відповідач, як покупець, укладає цей договір за нотаріально посвідченою згодою позивача як дружини покупця.

В матеріалах справи наявна також заява позивача, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. 11.08.2017, за змістом якої позивач надала відповідачу згоду на купівлю за спільні кошти у спільну сумісну власність спірної квартири за ціну та на умовах за його розсудом. При цьому позивач заявила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для себе, і укладання такого договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Сторона відповідача не надала жодного письмового доказу на підтвердження руху коштів від продажу квартири, що належала свідку ОСОБА_6 , до придбання спірної квартири. Факт того, що ОСОБА_6 продала належну їй квартиру за два дні до купівлі спірної квартири, за відсутності інших доказів, не може сам по собі свідчити про те, що спірна квартира була придбана саме за рахунок коштів від продажу квартири ОСОБА_6 .

Вирішуючи колізію між розпискою від 11.08.2017 та нотаріально посвідченою заявою про згоду на придбання квартири у спільну сумісну власність, що підписала позивач також 11.08.2017, суд першої інстанції визнав належним і допустимим доказом лише останню, оскільки саме нотаріальне посвідчення встановлює презумпцію справжності волі особи на вчинення відповідної дії і відповідності волевиявлення такій волі. За таких умов проста письмова розписка від 11.08.2017 про фактично відмову позивача від прав, які належать їй за законом, не може бути взята до уваги. Тим більше, що, за поясненнями відповідача і свідка ОСОБА_6 , цю розписку позивач нібито підписала до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, тобто до надання нотаріально посвідченої заяви. Відтак, юридичну значущим і з цієї точки зору може бути лише останній у часі документ.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що версія сторони відповідача щодо особистого права власності на спірну квартиру є лише припущенням, яке не спростовує законодавчу презумпцію спільності майна подружжя. Те саме стосується й спірного автомобіля та іншого спірного майна, оскільки відповідач підтвердив, що він також був придбаний в інтересах сім`ї. Таким чином, суд вважав вимоги позивача законними і обґрунтованими. Разом цим, оскільки встановлено, що ліжко дитяче білого кольору з матрацом та журнальний стіл овальний були подаровані безпосередньо дитині, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд вважав це майно особистою власністю дитини, і таким, що не підлягає поділу між сторонами. Крім того, оскільки факт купівлі і наявність кухонного комбайну Moulinex 1600W відповідач заперечив, а позивач жодного доказу на його підтвердження не надала, суд виходив з того, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд також взяв до уваги, що позивач не надала доказів на підтвердження вартості об`єктів рухомого майна, що підлягають поділу, а відповідач заявлені позивачем відомості заперечував. Разом з цим, виходячи із загальнодоступних відомостей про вартість речей відповідного виду і роду, суд вважав, що визнання за позивачем права власності на предмети, про які вона просить, не буде виходити за межі принципу рівності часток.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Не дивлячись на те, що відповідачем у справі не заявлено окремих вимог за зустрічним позовом, щодо визнання спірної квартири об`єктом особистої приватної власності, його заперечення щодо позову ОСОБА_2 ґрунтується саме на цій підставі.

Судом встановлено, що 17.11.2016 позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Олександрівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 322, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 .

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 56,11 кв.м, жилою площею 40,0 кв.м, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. 11.08.2017 (реєстраційний номер 5631). Право власності на вказану квартиру станом на час розгляду справи зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15).

Так, за змістом Договору купівлі-продажу від 11.08.2017, за яким була придбана спірна квартира, продавці були повідомлені та обізнані про те, що відповідач, як покупець, укладає цей договір за нотаріально посвідченою згодою позивача як дружини покупця.

В матеріалах справи наявна також заява позивача, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. 11.08.2017, за змістом якої позивач надала відповідачу згоду на купівлю за спільні кошти у спільну сумісну власність спірної квартири за ціну та на умовах за його розсудом. При цьому позивач заявила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для себе, і укладання такого договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Вказані обставини, беззаперечно свідчать про те, що після придбання спірної квартири, вона перейшла у спільну сумісну власність подружжя, сторін у справі.

На підтвердження заперечень проти позову, в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем надана розписка, за змістом якої позивачка зазначає, що не претендує на подаровані чоловіку кошти у розмірі 18000 доларів США і зазначає, що спірна квартира придбана не за спільні кошти подружжя.

Між тим, як вірно вказав суд першої інстанції на правовий режим спільної сумісної власності подружжя на квартиру, такий доказ жодним чином не впливає, оскільки по-перше відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому і сторони у справи і свідки підтвердили, що спірна квартира була придбана для сім`ї позивача і відповідача і використовувалась для проживання родини, а не в особистих цілях відповідача. По-друге, за змістом розписки вказано, що позивачка не претендує на грошові кошти подаровані відповідачу, а не відмовляється від права власності на житло. Взагалі зміст розписки, є не конкретизованим на відміну від нотаріально посвідченої заяви про згоду на придбання квартири у спільну сумісну власність, яка чітко зафіксовує відповідні права сторін щодо придбаного майна. По-третє, зважуючи на покази свідка ОСОБА_6 , слід зазначити, що остання не була позбавлена права та юридичних можливостей щодо передачі або коштів або майна у особисту приватну власність свого сина, відповідача у справі, натомість як пояснює саме ОСОБА_6 вона була присутня при укладання договору купівлі-продажу спірної кварти, а відповідно була обізнана, про те, що квартира перейшла у спільну сумісну власність подружжя, придбана для родини, для спільного проживання сторін у справі і їх майбутньої дитини, і відповідно погодилась із цим.

Що стосується іншого майна заявленого до поділу, то доводи скаржника щодо відсутності такого майна спростовуються матеріалами справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Пузіна Дениса Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 07 березня 2024 року.

Судді: С.В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков