П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 757/24950/23

Провадження: № 22-ц/824/2764/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Цуран С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Нестеренка Олександра Степановича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Канюга Ольга Василівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Корольов Вадим В`ячеславович, про визнання договору недійсним,

у с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 4 листопада 2007 року між ним та ЗАТ«ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір на суму80 000 доларів США. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року у справі№ 2-294/10 позов ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» у задоволенні позову скасовано, позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено; стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 606054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи. 20 січня 2020 року в межах виконавчого провадження №61020172 з виконання вищевказаного судового рішення державним виконавцем було накладено арешт на все його, позивача, нерухоме майно.Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_3 убачається, що 28 квітня 2020 року державний нотаріус Канюга О.В. (Вільногірська державна нотаріальна контора, Вільногірський міський нотаріальний округ) припинила обтяження та заборону, накладені на боржника ОСОБА_3 , в тому числі, накладені приватним виконавцем Корольовим В.В. (номер запису про обтяження 35111876 (спеціальний розділ) дата, час державної реєстрації 21 січня 2020 року). 29 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. припинив право власності на майно боржника ОСОБА_3 (паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_1 , виданий 06 березня 2002 року, видавник РУ ГУ МВС України в м. Києві) (нежилі приміщення з № 1 по № 8, групи приміщень № 220 літера А), за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 121, виданий 29 квітня 2020 року (витяг з реєстру права власності № 207888968 від 29 квітня 2020 року). При цьому, 18 квітня 2017 року він, ОСОБА_4 ,отримав паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав паспорт 8030 , у зв`язку з втратою попереднього паспорта. Тобто, на момент посвідчення спірного договору він, позивач,більше трьох років користувався іншим паспортом. Отже, спірний договір посвідчувавсяза недіючим(анульованим) паспортом. Згідно із відповіддю адвоката Весніна С.О., що діє в інтересах державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. на запит приватного виконавця Корольова В.В. від 07 вересня 2020 року № 1514, ОСОБА_5 як спеціальний суб`єкт реєстраційних дій, не вчиняла реєстраційних дій, які від її імені були здійснені невідомими особами, в тому числі, 28 квітня 2020 року, а сама стала потерпілою від протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили ці дії, шляхом несанкціонованого втручання від її імені до державних реєстрів, дистанційно скориставшись її особистим ключем електронного цифрового підпису, про що 18 травня 2020 року нотаріусом було зроблено відповідне повідомлення про злочин до правоохоронних органів (номер кримінального провадження № 0000175). Не дивлячись на те, що наказом № 321/5 від 29.01.2020 Міністерства юстиції України приватному нотаріусу Бригіді В.О. анульовано доступ до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, останній на момент посвідченняоспорюваногодоговору купівлі-продажу мав доступ до Єдиного реєстру боржників. На час посвідченнязазначеного договору він, ОСОБА_4 , рахувався у цьому реєстрі як боржник. Більше того, на момент посвідчення спірного договору його, ОСОБА_1 ,взагалі не було в місті Києві, оскільки він проживає в іншому регіоні України, оспорюваногодоговору купівлі-продажу він не укладав. За фактом вчинення невстановленими особами шахрайських дій стосовно належного йому, ОСОБА_6 , майна Шевченківським УП ГУНП в м. Києві внесено інформацію до ЄРДР. На теперішній часу кримінальному провадженні № 0006017проводиться досудове слідство. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2021 у справі № 757/35648/20-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2021 року, позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі №121. Ухвалою Верховного суду від 15.06.2022 року у справі № 757/35648/20-ц заяву АТ «ОТП Банк» про відмову від позову задоволено,визнано нечинними рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, провадження у справі закрито. За наведених обставин, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 220), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі під № 121.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Нестеренко О. С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на обставини, встановлені у справі № 757/35648/20. Верховний Суд, постановивши у вказаній справі ухвалу про закриття провадження у справі, не скасував рішення попередніх судів як незаконні, а тому встановлені у цій справі обставини не підлягають доказуванню в рамках даної справи, зокрема, щодо підстав недійсності оспорюваного правочину.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Нестеренко О.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року у справі № 2-294/10 позов ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 січня 2011 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року в частині відмови ПАТ «ОТП Банк» в задоволенні позову скасовано.

Позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 606054,56 грн, що еквівалентно 78419,15 доларам США, 82817,07 грн, що еквівалентно 10715,94 доларам США процентів за користування кредитом, 102891,05 грн пені та 75 грн штрафу, 2550 грн витрат на сплату судового збору, 240 грн витрат на сплату ІТЗ.

08 квітня 2011 року Печерським районним судом м. Києва банку видано виконавчий лист №2-294/10 про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

20 січня 2020 року в межах виконавчого провадження №61020172 державним виконавцем прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження, якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Згідно із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 від 23 липня 2020 року вбачається, що 28 квітня 2020 року нотаріус Канюга О.В. (Вільногірська державна нотаріальна контора, Вільногірський міський нотаріальний округ) припинила обтяження та заборону, накладені на боржника ОСОБА_1 , в тому числі, накладені приватним виконавцем Корольовим В.В. (номер запису про обтяження 35111876 (спеціальний розділ) Дата, час державної реєстрації 21 січня 2020 року).

29 квітня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. припинив право власності на майно боржника ОСОБА_1 (нежилі приміщення №1 та №8, групи приміщень №220) (літ А), за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 121, виданий 29 квітня 2020 року (витяг з реєстру права власності №207888968 від 29 квітня 2020 року).

Згідно відповіді Вільногірської державної нотаріальної контори від 13.10.2022 № 205/01-16, нотаріус Канюга О.В. як спеціальний суб`єкт реєстраційних дій, не вчиняла реєстраційних дій, які від її імені були здійснені невідомими особами, в тому числі 28 квітня 2020 року (про які йдеться мова у запиті), а сама стала потерпілою від протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили ці дії, шляхом несанкціонованого втручання від її імені до державних реєстрів, дистанційно скориставшись її особистим ключем електронного цифрового підпису, про що нотаріусом було зроблено відповідне повідомлення про злочин до правоохоронних органів (а.с. 100).

У серпні 2020 року АТ «ОТП Банк» звернулося до суду із позовом

до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В. О., державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюга О. В., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов В. В., ТОВ «ОТП Факторинг Україна», про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 757/35648/20 позов АТ «ОТП Банк» задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1

по № 8 (групи приміщень №220) по АДРЕСА_1 , посвідчений 29 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В. О., зареєстрований в реєстрі № 121. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 757/35648/20-ц заяву АТ «ОТП Банк» про відмову від позову прийнято та задоволено.

Визнано нечинними рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року.

Провадження у справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, державний нотаріус Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Канюга Ольга Василівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Корольов Вадим Вячеславович, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації закрито.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц,

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

У справі, що переглядається, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень з тих підстав, що він цей договір не підписував, умови його не погоджував.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

В постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Судовий захист повинен бути повним відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень не призведе до поновлення прав позивача на ці приміщення, які він вважає порушеними, а тому вказані вимоги не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання.

Виходячи із встановлених обставин, належним способом захисту прав ОСОБА_1 , які він вважає порушеними, є звернення до суду із вимогами про витребування майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 вказала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 939/1078/20.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обставин, які встановлені у справі № 757/35648/20, є безпідставними, оскільки ухвалені в рамках даної судові рішення визнані Верховним Судом нечинними, тобто, такими, що не ухвалювались, відповідно, обставини в цих рішеннях не встановлювались.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Нестеренка О.С. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Нестеренка Олександра Степановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 березня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С М. Верланов

В. А. Нежура