Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути з останньої суму боргу у розмірі 213 751,41 дол.США, 2 741,20 дол.США упущеної вигоди, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що передав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 10000 доларів США (розписка від 16.10.2014), 5000 доларів США (розписка від 21.10.2014), 2000 доларів США (розписка від 17.11.2014), 8000 доларів США (розписка від 30.12.2014). Загальна сума позики, яка була надана ОСОБА_3 за чотирма борговими розписками становить 25000,00 доларів США.

Також ОСОБА_3 зобов?язалась сплачувати 2% щомісячно від суми боргу. В подальшому за додатковою розпискою відсотки за користування коштів були збільшені до 2,5% щомісячно від суми боргу та зафіксовано сторонами та підтверджено ОСОБА_3 , що борг об?єднаний з невиплаченими відсотками становить 56400 доларів США (розписка від 11.04.2019).

Таким чином, на переконання позивача, між сторонами було укладено договір позики.

Позивач зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, зокрема на підтвердження отримання коштів та взяття на себе грошового зобов?язання, відповідач написав та передав йому розписки, відповідно до яких відповідач отримав кошти і зобов?язався їх повернути у встановлений строк із щомісячною виплатою встановленої суми за користування позикою.

Вказує, що 17.01.2022 засобами поштового зв`язку, надіслав ОСОБА_3 претензію про сплату грошових коштів.

Однак, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала, грошові кошти не повернула.

Також зазначає, що за вищевказаними розписками відповідачем було частково погашено заборгованість та сплачено кошти у сумі 7200 дол.США, а також за останньою розпискою від 11.04.2019 було виплачено 400 дол.США.

Крім того, сторони, керуючись ст.1048 ЦК України, у вказаних договорах позики (розписках) встановили обов`язок, за яким ОСОБА_3 щомісячно виплачує позивачу встановлену суму за користування позикою.

У зв`язку з вищенаведеним, на момент звернення до суду з позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, загальний розмір якої складає 213 751,41 дол.США.

Щодо стягнення упущеної вигоди зазначає, що частина коштів у розмірі 22600 дол.США, передані ОСОБА_3 за розписками, були зняті позивачем з депозитного рахунку. Однак, у разі їх подальшого перебування на депозитному рахунку, розмір нарахованих відсотків за депозитом за період з травня 2019 року по листопад 2022 року міг би становити 2 741, 20 дол.США. Однак, дану суму отримано не було у зв`язку з неповерненням відповідачем коштів.

Відтак, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 213 751,41 дол.США та 2 741,20 дол.США упущеної вигоди.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2022 справу передано у провадження судді Усатовій І.А.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 12.12.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою від 14.09.2023 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

05.10.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача про продовження процесуального строку на подання відзиву.

Ухвалою суду від 05.10.2023 вищевказане клопотання представника відповідача задоволено часткового, встановлено відповідачу ОСОБА_3 п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

23.10.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що написи на звороті розписки від 16.10.2014 щодо отримання 5000 доларів США, 2000 доларів США, 8000 доларів США, не можуть вважатися самостійними розписками про отримання грошових коштів, оскільки не містять всіх обов`язкових реквізитів договору позики, зокрема, зобов`язання про повернення коштів, прізвища та ініціалів ОСОБА_3 , що виключає можливість врахування їх на підтвердження укладення договорів позики. Щодо розписок, у яких надається розрахунок заборгованості та підтверджується її існування, то одна - не містить дати, підпису, прізвища та ініціалів відповідача, інша - не містить посилання на дані кредитора та дані конкретного документа, щодо якого міститься калькуляція процентів. Враховуючи зазначене, вважає, що за розпискою від 16.10.2014 сплинув строк позовної давності.

У свою чергу, заявляючи вимогу про відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. З урахуванням викладеного, вважає позовні вимог необґрунтованими та просить застосувати строк позовної давності.

06.11.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримує позовні вимоги та вказує, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування отримання від позивача грошових коштів в сумі 25 000 дол.США за чотирма борговими розписками, а також доказів сплати заборгованості. Вважає, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, проявом недобросовісності відповідача, оскільки строк позовної давності неодноразово переривався, а відтак, звернення до суду здійснено без пропуску такого строку.

Протокольною ухвалою суду від 22.11.2023 закрито підготовче засідання, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позову. Пояснив, що сума коштів, які була надана ним відповідачу у борг становить загалом 25 000 дол.США, решта суми, яку він просить стягнути з відповідача - сума нарахованих відсотків за договором позики.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив застосувати строк позовної давності з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наданi докази, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Як передбачено положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

У такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Звертаючись до суду з позовом до відповідача, позивач зазначає, що надав у позику відповідачу грошові кошти в загальній сумі 25000 дол.США із встановленням процентної ставки за користування ними у розмірі 2%, яка за погодженням сторонами в подальшому була підвищена до 2,5%, що підтверджується розписками, однак, відповідач, належним чином свої грошові зобов`язання не виконала, заборгованості на момент подачі позову не повернула, що стало підставою для подачі позову.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що грошові кошти від позивача не отримувала, а розписки, надані позивачем не містять необхідних даних на підтвердження укладення між сторонами договору позики.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_3 16 жовтня 2014 року склала боргову розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 000 дол.США, які зобов`язалась повернути до 17 січня 2015 року, з виплатою процентів у розмірі 2% від суми заборгованості щомісячно (17 числа кожного місяця), починаючи з 17 жовтня 2014 року.

Окрім того, на звороті даної розписки ОСОБА_3 зроблені записи про отримання від ОСОБА_1 :

-21 жовтня 2014 року грошових коштів у сумі 5000 дол.США на період до 17.01.2015 з виплатою процентів у розмірі 2% щомісяця (17 числа кожного місяця);

-17 листопада 2014 року грошових коштів у сумі 2000 дол.США;

-30 грудня 2014 року грошових коштів у сумі 8000 дол.США.

У подальшому 11 квітня 2019 року ОСОБА_3 складено розписку про те, що вона підтверджує, що в період з 16.10.2014 по 30.12.2014 вона взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 25000 у.о., а саме:

-16 жовтня 20104 року - 10000 у.о.;

-21 жовтня 2010 року - 5000 у.о.;

-17 листопада 2014 року - 2000 у.о.;

-30 грудня 2014 року - 8000 у.о..

Розмір процентної ставки за даними коштами становить 2% щомісяця.

Також в розписці зазначається, що розмір заборгованості за відсотками, з урахуванням здійснення нею часткових виплат за відсотками, становить 7000 у.о. Загальна сума заборгованості становить 32000 у.о. (25000 у.о. основного боргу та 7000 у.о. нарахованих та не виплачених відсотків). (а.с.5)

Зазначається також, що по вимозі кредитора процентна ставка була підвищена до 2,5%; за весь період часу нараховані відсотки склали 24000 у.о. Зазначила, що таким чином, заборгованість складається з:

-25000 у.о. - основна сума боргу;

-7000 у.о. - нараховані відсотки;

-24000 у.о. - нараховані відсотки за процентною ставкою у розмірі 2,5%.

Також у розписці від 11.04.2019 ОСОБА_3 зазначає, що зобов`язується повернути свій борг в найкоротші строки, а також, вказує, що 11.04.2019 нею сплачено 400 у.о.

12.01.2022 позивачем на адресу відповідача направлено вимогу щодо повернення суми боргу з нарахованими відсотками у розмірі 189 351,31 дол.США.

Однак, як зазначає позивач, на момент звернення до суду, зазначена вимога не виконана, заборгованість відповідачем за вказаними розписками не погашена.

Надаючи оцінку позиції сторін та наявним у матеріалах справи доказам, суд зазначає наступне.

З дослідженої розписки від 16.10.2014 вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленостей щодо надання позики ОСОБА_3 в розмірі 10000 доларів США. Розписка складена власноручно ОСОБА_3 та підписана нею. У наданій розписці ОСОБА_3 підтвердила, що отримала у ОСОБА_1 позику в розмірі 10000 доларів США. Також, у розписці обумовлена сплата процентів та строк на який була взята сума позики.

Вищезазначена розписка складена від 16.10.2014 та підписана ОСОБА_3 повністю підтверджує як факт отримання ОСОБА_3 коштів за договором позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти до 17.01.2015 зі сплатою процентів у розмірі 2%.

Окрім того, на звороті вказаної розписки міститься запис, що 21.10.2014 ОСОБА_3 додатково отримала від ОСОБА_1 ще 5000 дол.США, на умовах аналогічних розписки від 16.10.2014.

Вищезазначена розписка складена від 21.10.2014 та підписана ОСОБА_3 повністю підтверджує як факт отримання ОСОБА_3 коштів за договором позики, так і її зобов`язання повернути ці кошти до 17.01.2015 зі сплатою процентів у розмірі 2%.

Окрім того, на звороті розписки від 16.10.2014 міститься запис про отримання від ОСОБА_1 17 листопада 2014 року 2000 дол.США; 31 грудня 2014 року 8000 дол.США.

Як пояснив у судовому засіданні позивач, загальна сума основного боргу відповідача складає 25000 дол.США, які отримувались нею частково в різні періоди, а саме: 16.10.2014 у розмірі 10000 дол.США, 21.10.2015 у розмірі 5000 дол.США, 17.11.2014 у розмірі 2000 дол.США, 30.12.2014 у розмірі 8000 дол.США. Будь-які інші грошові кошти ОСОБА_3 ним у позику ним не надавались.

Доказів на спростування даної обставини стороною відповідача надано не було.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику та нарахованих відсотків, позивачем надано суду копію такої розписки зі всіма написами на її звороті. (а.с.4)

Окрім того, оригінал такої розписки зі всіма вищевказаними записами на ній, який знаходиться у позивача, було надано позивачем у судовому засіданні для огляду.

Достовірність такої розписки зі всіма написами на ній суд під сумнів не ставить, оскільки будь-яких доказів протилежного відповідачем надано не було.

Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача посилався на неукладення договору позики з огляду на відсутність обов`язкових реквізитів у записах про отримання відповідачем грошової суми у розмірі 2000 дол.США та у розмірі 8000 дол.США.

Оцінюючи такі доводи представника відповідача, суд зазначає, що попри відсутність у даних записах прізвища та ініціалів відповідача, такі записи вчинені на одному аркуші з розпискою про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 16.10.2014 грошових коштів у сумі 10000 дол.США та 21.10.2014 грошових коштів у сумі 5000 дол.США, в якій міститься інформація про те, що саме ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 такі грошові кошти, а також умови їх повернення.

Окрім того, факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів в загальному розмірі 25000 дол.США у період з 16.10.2014 по 30.12.2014 та існування заборгованості за сумою позики та нарахованими відсотками підтверджується складеною нею в подальшому розпискою від 11.04.2019. (а.с.4, 5)

Копії такої розписки також містяться в матеріалах справи та її оригінал надавався позивачем для огляду у судовому засіданні.

В контексті вищенаведеного, суд акцентує увагу, що в силу положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак, відповідач, будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції не надала, обмежившись лише поясненнями у справі, з клопотанням про призначення експертизи стосовно розписок не зверталась. Як і не зверталась з позовом про визнання недійсними розписок.

Відтак, суд не приймає до уваги доводи відповідача, оскільки вони є необгрунтованими та недоведеними. У свою чергу, досліджені судом розписки, що надані позивачем, в їх сукупності, підтверджують отримання відповідачем 25000 дол.США від позивача та зобов`язання повернути їх.

Враховуючи зазначене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем підтверджено отримання ОСОБА_3 від нього грошових коштів у загальному 25000 дол.США. Вбачається, що такі кошти отримувались відповідачем поетапно протягом періоду з 16.10.2014 по 30.12.2014. Факт отримання даних коштів та існування заборгованості перед ОСОБА_1 в подальшому підтверджувався ОСОБА_3 у складеній нею розписці від 11.04.2019, оригінали якої наявний у позивача.

Як встановлено судом, відповідач на момент звернення до суду з позовом частково виконувала зобов`язання.

Зокрема, на звороті розписки від 16.10.2014 міститься зазначена нею власноруч інформація щодо здійснення нею погашення заборгованості, а також в розписці від 11.04.2019 ОСОБА_3 підтверджує, що за весь період нею було виплачено ОСОБА_1 6800 дол.США заборгованості. Зазначено, що в результаті заборгованість становить:

-25000 у.о. - основна сума боргу;

-7000 у.о. - нараховані відсотки;

-24000 у.о. - нараховані відсотки за процентною ставкою у розмірі 2,5%.

Дані обставини позивач не заперечував та зазначив, що кошти, виплачені йому відповідачем були сплачені в рахунок погашення заборгованості за нарахованими відсотками.

Відтак, відповідач не виконала зобов`язання щодо повернення суми позики. При цьому, як вбачається з розписки ОСОБА_3 від 11.04.2019, остання зобов`язалась погасити свій борг в найкоротший строк.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у вказаний в договорі строк.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення суми позики ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Водночас, згідно розписки від 11.04.2019, ОСОБА_3 було сплачено суму заборгованості у розмірі 400 дол.США, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні.

Відтак, обгрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення суми позики у розмірі 24600 дол.США.

Щодо вимоги про стягнення процентної складової боргу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 зобов`язувалась повернути суму заборгованості з виплатою процентів у розмірі 2% щомісячно на суму позики 10000 дол.США з терміном повернення до 17.01.2015, у розмірі 2% щомісяця на суму позики 5000 дол.США з терміном повернення до 17.01.2015.

На суму позики одержану ОСОБА_3 17.11.2014 у розмірі 2000 дол.США та одержаною 30.12.2014 у розмірі 8000 дол.США нарахування процентів передбачено не було.

Водночас, в подальшому, ОСОБА_3 у наданій нею розписці, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.5), підтвердила існування як боргу за сумою позики у розмірі 25000 дол.США, так і боргу за нарахованими відсотками у розмірі 7000 дол.США, та в результаті, підсумувавши, зазначила, що загалом сума боргу становить 32000 дол.США.

Окрім того, як зазначив позивач, в період існування боргу за погодженням сторін сторонами була підвищена процентна ставка до 2,5%.

Однак, з наявних матеріалів справи не вбачається в який момент була підвищена процентна ставка до 2,5%.

Разом з тим, у розписці від 11.04.2019 ОСОБА_3 зазначила, що за вимогою кредитора процентна ставка була підвищена до 2,5%, підтвердила існування заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 7000 дол.США та 24400 дол.США - за процентною ставкою 2,5% та зобов`язалась погасити борг в найкоротші строки.

З таких обставин, враховуючи відсутність доказів на підтвердження моменту зміни процентної ставки, особисте визнання ОСОБА_3 у розписці від 11.04.2019 існування заборгованості по процентам у розмірі 7000 дол.США та 24400 дол.США, а також невизначеність конкретного строку виконання грошового зобов`язання, суд приймає до уваги розрахунок, який міститься в розписці ОСОБА_3 від 11.04.2019 та вважає його вірним. Будь-яких доказів на спростування такого розрахунку сторонами надано не було.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення процентної складової боргу у розмірі 31400 дол.США, яка визнана ОСОБА_3 у розписці.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики в доларах США, не суперечить чинному законодавству.

Щодо вимог позивача про стягнення втраченої вигоди з розрахунку 4,40% річних, слід зауважити про таке. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За положеннями частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

У даній цивільній справі, позивач не надав суду жодного доказу, на підтвердження що станом на листопад 2022 року, доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Можливість покладення позивачем наданих ОСОБА_3 коштів на депозитний рахунок банківської установи не свідчить про реальність таких намірів позивача.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в цій частині необгрунтованими.

Аналізуючи питання застосування строку позовної давності суд виходив з наступного:

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальний строк позовної давності становить 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено уст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного Кодексу України строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики 28.11.2022.

Як зазначив у судовому засіданні позивач, остання виплата за розпискою була здійснена ОСОБА_3 27 квітня 2016 року, що також підтверджується її власноручним написом на розписці (а.с.4)

Окрім того, 11.04.2019 ОСОБА_3 своєю розпискою визнала існування у неї заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики.

Враховуючи часткове погашення відповідачем 27 квітня 2016 року заборгованості, а також визнання 11 квітня 2019 року відповідачем існування заборгованості перед позивачем за договором позики, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах встановленого строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконала у повній мірі, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 56 000 доларів США (24600 дол.США сума основного боргу та 31400 дол.США процентна складова боргу).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.11, 526, 527, 533, 536, 610, 611, 623, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 56 000 доларів США.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.