Справа № 212/6266/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

суддя - Ведяшкіна Ю.В.

секретар судового засідання Івашко А.А.

у цивільній справі № 212/6266/23 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особі підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків.

В судовому засіданні брали участь:

представник позивача адвокат Гливук М.І.,

відповідач фізичної особи підприємця ОСОБА_2

в с т а н о в и в :

21.08.2023 року адвокат Гливук М.І., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд визнати Договір укладений 26 листопада 2021 року у місті Кривому Розі між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 360,00 грн. (які згідно курсу Національного Банку України на день подачі позову до суду відповідають 6 000,00 доларів США). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 351 058,80 грн., в якості відшкодування завданих збитків (упущена вигода). Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 7654,40 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 листопада 2021 року було укладено Договір з ФОП ОСОБА_2 , за умовами якого відповідач передає за плату в користування позивач знак для товарів та послуг (торгівельну марку): SV CAFFE, під якою можна бути здійснювати продаж кави та різних смаколиків населенню, реєстрація якого ще триває на момент укладання договору. Здійснивши адвокатський запит до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» щодо надання копії матеріалів заявки знаку для товарів та послуг SV CAFFE позивачу стало відомо, що 04.08.2021 року відповідачу відмовлено у реєстрації знаку для товарів та послуг (висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи). Тобто, на момент укладання договору (26.11.2021) та отримання на його виконання грошових коштів відповідачу вже більше 3 місяців було відмовлено у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину. Таким чином, позивач просить визнати недійсним договір, застосувати наслідки недійсності договору та стягнути збитки у вигляді упущеної вигоди.

10 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

31 жовтня 2023 року відповідач ФОП ОСОБА_2 надав відзив, відповідно до якого, він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Договір від 26.11.2021 року між сторонами було укладено для використання об`єкту інтелектуальної власності у підприємницькій діяльності Позивача. З метою реалізації отриманого на підставі укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору від 26.11.2021 року. Позивач 28.01.2022 року зареєструвалась як фізична особа підприємець, тому вважає, що сторони у спірних правовідносинах виступали як суб`єкти господарювання, які здійснюють підприємницьку діяльність, та відповідно, зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Крім того, зазначив, що саме позивач була ініціатором укладання зазначеного Договору, тому 26.11.2021 року було укладено зазначений Договір, відповідно до умов якого він передав Позивачу право на використання логотипу на території України предмет Договору. Пунктом 8.1. Договору передбачено, що плата за надання права на використання логотипу становить 6000 доларів США. Також сторони дійшли згоди про укладання договору комерційної концесії не пізніше 30 днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку, та відповідачем додатково зазначено, що ним здійснюється реєстрація товарного знаку, однак дані щодо номеру та дати подачі заявки відсутні, тому вважає, що інформація про реєстрацію торгової марки, зазначена у Договорі не є істотною його умовою та жодним чином не впливає на його зміст та обсяг повноважень Сторін та не перешкоджає сторонам виконувати умови Договору та отримувати очікуваний прибуток. Відповідач та Позивач діючи вільно за взаємною угодою уклали Договір. Через необізнаність Відповідача з патентних питань, реєстрацією товарного знаку від імені Відповідача з 2019 року здійснювала ОСОБА_3 , а листування проводилось за адресою АДРЕСА_1 про що зазначено і у заяві про реєстрацію знаку для товарів і послуг в Україні від 31.01.2019 року, і у повідомленнях, висновках Укрпатент, поданих Позивачем у якості доказів до позовної заяви. Поданий до позовної заяви висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікованої експертизи від 04.08.2022 року вих. № 97741/ЗМ/21 було адресовано не Відповідачу, а ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , про прийняття та надходження якого відповідачу особисто повідомлено не було, на момент укладання Договору Відповідач був впевнений у тому, що реєстрація товарного знаку триває. Однак дізнавшись 22.08.2022 року про відмову у реєстрації товарного знаку, Відповідач повторно, через ОСОБА_3 звернувся до Укрпатент з заявою про державну реєстрацію торгівельної марки, яку було направлено 28.08.2022 року. 31.08.2022 року заяву ОСОБА_2 зареєстровано за № m202210292, про що є інформація у відкритому доступі на офіційному сайті Укрпатент. Таким, чином і на даний час, процес реєстрації торгової марки триває, крім того у Договорі сторонами не зазначено ані кінцевих строків такої реєстрації, ані інформації про номер заяви поданої на реєстрацію торгової марки, тобто на даний час Договір діє, а реєстрація торгової марки триває, тому жодним чином умови укладеного Договору не порушені, а факт реєстрації торгового знаку SV CAFFE не впливає на розмір доходу чи можливість працювати під логотипом SV CAFFE. Позивач 02.02.2022 року відкрив заклад з логотипом SV Caffe за адресою: АДРЕСА_3 для відвідувачів, а після оголошення воєнного стану 24.02.2022 року заклад було зачинено. Однак, Договір не припинив свою дію, Позивач не повідомив про бажання його розірвати, тому жодних перешкод для продовження роботи Позивачем на умовах укладеного Договору під логотипом SV Caffe на даний час немає.

Позивач з 28.01.2022 року зареєструвалася як фізична особа підприємець з метою продовження діяльності у сфері ресторанного господарства, станом на 04.08.2022 року самостійно припинила діяльність, як фізична особа підприємець, що на думку відповідача, свідчить про те, що Позивач вводить суд в оману з приводу неможливості продовжувати діяльність за обраним видом діяльності у відкритому 02.02.2022 року кафе під логотипом SV Caffe та неможливості отримувати прибуток від продовження такої діяльності саме через відсутність зареєстрованої торгової марки. На час укладання Договору Позивач була ознайомлена з його змістом, що підтверджується її підписом в Договорі. При підписанні Договору Позивач погодилась з його умовами, не заперечувала проти використання логотипу SV Caffe, розуміючи, що на момент укладання Договору торгову марку не зареєстровано. За період з часу укладання договору з 26.11.2021 року по 24.02.2022 року позивачем здійснено оплату за Договором, відкриття закладу, це свідчить про те, що Позивач укладав Договір з особистої волі, визнавав та виконував узгоджений сторонами договір, тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, та просив відмовити в їх задоволенні.

21.12.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Гливук М.І. позов підтримала з наведених в ньому підстав та просила його задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ФОП ОСОБА_2 позов не визнав з підстав наведених у відзиві та просив суд відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка була допитана судом за клопотанням представника позивача, повідомила, що вона працювала у відповідача до 24.02.2022 року та приймала участь в укладені оспорюваного договору, укладеного між сторонами, та їй відомо, що ОСОБА_2 було відомо, що заклад в м. Дніпро, який орендувала позивач є неприбутковим, але він рекламував його як прибутковий, та ОСОБА_2 до укладання договору, було відомо, що йому відмовили в реєстрації логотипу SV Caffe, та вона його особисто повідомляла, що при незареєстрованій франшизі укладати спірний Договір незаконно, та пропонувала йому подати заяву на прискорення процедури реєстрації франшизи, але він прийняв рішення укладати Договір з позивачам, яка не перевірила наведені обставини, а вона (свідок) не повідомила позивачці про наведений факт, оскільки не хотіла втратити роботу.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.7). Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань станом на 30.10.2023 року, ФОП ОСОБА_1 була зареєстрована 28.01.2022 року (а.с.64), а 04.08.2022 року припинено підприємницьку діяльність, що сторонами не оспорюється.

Відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, виданої станом на 07.12.2017 року, проживає за адресою: АДРЕСА_5 , що тако ж підтверджується відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громадм, виданими станом на 15.09.2023 року (а.с.11,39).

26 листопада 2021 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (далі ОСОБА_5 ) і ОСОБА_1 (далі Ліцензіат) було укладено Договір, предметом якого згідно п. 2.1 є: Ліцензіар на умовах Договору, за винагороду передає Ліцензіату право використання наступні об`єкти інтелектуальної власності, які є виключною власністю Ліцензіара зображення (логотип): SV CAFFE. При цьому Ліцензіату надається право на використання логотипу на території України без права передачі права на використання логотипу на території України третіми особами. Згідно п. 1.7 Договору Приймаючи до уваги, що Ліцензіар здійснює реєстрацію торгового знаку «SV CAFFE» на території України, Сторони домовилися, що не пізніше 30 (тридцяти) днів після завершення процедури реєстрації товарного знаку Ліцензіара на території України Сторони зобов`язуються укласти договір комерційної концесії на умовах аналогічних Договору, де предметом договору буде надання права користування на території України комплексу інтелектуальних майнових прав, що включає в себе об`єкти інтелектуальної власності, зазначені в Договорі та товарний знак. На виконання цього договору, а саме п. 8.1. позивачем в день укладання Договору, а саме 26.11.2021 року було здійснено оплату винагороди на користь відповідача грошовими коштами у сумі 6 000,00 доларів США (а.с.8-9), що підтверджується квитанцією, виданою ФОП « ОСОБА_2 » (а.с.10).

20.04.2022 року здійснено адвокатський запит до ДП Український інститут інтелектуальної власності щодо надання копії матеріалів заявки № m 2019 02141 (а.с.12).

22.04.2022 року ДП Український інститут інтелектуальної власності у відповідь на адвокатський запит надано незасвідчену копію заявки № m 2019 02141 від 31.01.2019 року, відповідно до яких 04.08.2021 року на адресу ОСОБА_3 , яка була зазначена ОСОБА_2 в Заяві про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні, в графі «Адреса для листування, повне ім`я або найменування адресата» направлено Висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи (а.с.13-24).

23.01.2024 року ДП Український інститут інтелектуальної власності у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що висновок про невідповідність позначення умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційної експертизи від 04.08.2021 року надсилався на адресу для листування, зазначену заявником, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

28.08.2022 року відповідач повторно, через ОСОБА_3 звернувся до Укрпатента з заявою про державну реєстрацію торгівельної марки, яка 31.08.2022 року зареєстрована за № m202210292 (а.с.47-49).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 3, 4-6, 9 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності визначеним способом (способами) протягом певного строку на певній території, а ліцензіат зобов`язується вносити плату за використання об`єкта, якщо інше не встановлено договором. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними. Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату. Умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільного права є - визнання правочину недійсним.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку

навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, аналізуючи встановлені по справі обставини та наведені норми чинного законодавства, суд вважає доведеним, що на момент укладання Договору від 26.11.2021 року та отримання на його виконання відповідачем від позивача грошових коштів було прийнято остаточне рішення про відмову у реєстрації логотипу, право користування яким було визначено предметом оспорюваного правочину, про що, згідно наданих позивачем доказів, які не спростовані під час судового розгляду відповідачем належними та допустимими доказами, було відомо відповідачу. Разом з цим, відповідач не повідомив про це позивача, натомість до оспорюваного Договору були внесені відомості, що реєстрація товарного знаку триває, тобто суд вважає доведеним, що відповідач навмисно ввела позивача в оману щодо наведених обставин, які мають істотне значення.

За таких підстав, позов в частині визнання Договору, укладеного 26 листопада 2021 року у місті Кривому Розі між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 360,00 грн., які згідно курсу Національного Банку України на день подачі позову до суду відповідають 6 000,00 доларів США, підлягає задоволенню.

При цьому посилання відповідача на ту обставину, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, суд визнає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки згідно встановленим судом обставинам, на момент укладання сторонами оспорюваного договору позивач не була зареєстрована як ФОП;

Посилання відповідача на те, що вказані обставини щодо реєстрації логотипу не є істотними умовами оспорюваного договору, а позивач погодилась із зазначеними обставинами, що свідчить про прояв свободи договору, суд визнає хибним, оскільки згідно висновку про відмову в реєстрації торгівельної марки, логотип у заявленому відповідачем вигляді не може бути зареєстрований, тобто відповідач як на момент укладання оспорюваного договору так і на день ухвалення зазначеного рішення суду не мав цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного договору.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача відшкодування завданих збитків (упущеної вигоди), яку позивач оцінила в 351 058,80 грн., то вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що наведені збитки мали місце саме у зв`язку з відсутністю реєстрації зазначеного логотипу.

За таких підстав, позов підлягає частковому задоволенню.

З огляду на вищевикладене, Керуючись ст. ст. 4, 5, 6 -13, 17 18, 76 82, 89, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до фізичної особі підприємця ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування збитків задовольнити частково.

Визнати Договір, укладений 26 листопада 2021 року, у місті Кривому Розі, між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 219 360 (двісті дев`ятнадцять тисяч триста шістдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: фізична особа підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду складено 04 березня 2024 року.

Суддя: Ю. В. Ведяшкіна