Справа № 307/5386/23
Провадження № 2/307/966/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бряник М.М.,

секретаря судового засідання Немеш Д.І.,

за участі:

представника позивачів, адвоката Марич І.Ю.

представника відповідачки, адвоката Кричфалушій С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивують тим, що рішенням Тячівського районного суду ухваленим 31 березня 2022 року у справі №307/624/17, позов ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку задоволено частково, визнано за нею на підставі заповіту ОСОБА_4 від 16 травня 2005 року право власності на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_4 . В решті позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання заповіту батька ОСОБА_4 нікчемним, було відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року у справі №307/624/17 апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задоволено: рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано заповіт ОСОБА_4 , складений 16 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 3186, удаваним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов?язання; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім?я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі №3-304; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім?я ОСОБА_2 ; визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ №459764, виданий на ім?я ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Зазначену постанову Закарпатського апеляційного суду, касаційний цивільний суд змінив частково, задоволив вимогу ОСОБА_3 та скасував реєстрацію спірних земельних ділянок за кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишено без змін та відмовлено у задоволенні касаційних скарг позивачів.

Позивач зазначає, що Закарпатський апеляційний суд у постанові від 08 лютого 2023 року зазначив встановлені ним фактичні обставини, а саме те що 6 травня 2005 року ОСОБА_4 склав заповіт, на підставі якого із загальної площі його земельної ділянки 3,36 га, заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дві земельні ділянки, кожна площею по 1,42 га, розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області, передані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Після смерті ОСОБА_4 у шести місячний строк, спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дружина покійного ОСОБА_5 подали нотаріусу Тячівської держнотконтори заяви про прийняття спадщини і там була відкрита одна об?єднана спадкова справа. 06 вересня 2006 року ОСОБА_5 звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , у якій зазначила, що спадкове майно складається із житлового будинку в АДРЕСА_1 . 06 вересня 2006 року державний нотаріус у об?єднаній спадковій справі видав ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі №2-671/07 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано за нею у порядку спадкування право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області за заповітом після смерті ОСОБА_4 . 15 липня 2008 року ОСОБА_2 також на підставі Свідоцтва про право на спадщину отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області. Згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , рішення Тячівського районного суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на землю за заповітом, було скасовано, у позові відмовлено через неналежний суб?єктний склад учасників справи за її позовом. 04 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки був відсутній оригінал правовстановлюючого документу. Після цього ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на успадковану земельну ділянку в судовому порядку, залучивши до участі спадкоємців за законом. ОСОБА_3 також подала позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просила визнати заповіт від 16 травня 2005 року, складений батьком, удаваним і недійсним; встановити нікчемність довіреності від 16 травня 2005 року, встановити нікчемність правочину, що вчинений ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 , який передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) спірної земельної ділянки та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім?я ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 444800 від 15.07.2008 на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0060, виданий на ім?я ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ 459764 від 25.12.2008 на право приватної власності на земельну длянку площею 1,42 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057, виданий на ім?я ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію такої земельної ділянки.

Позивачі зазначають, що посилаючись на норми матеріального права та врахувавши висновки, наведені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, постановленій у даній справі, апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі: надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спадкодавцю ОСОБА_4 коштів у борг; неможливість останнім повернути ці кошти; надання спадкодавцем ОСОБА_4 оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу; неможливість скасування ОСОБА_4 оспорюваного заповіту у зв?язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на один рік, а помер він через 8 місяців; орієнтовна відповідність між розміром боргу та вартістю земельних ділянок. Також колегія суддів зазначила, що ОСОБА_2 визнав ту обставину, що передумовою оспорюваного заповіту було те, що він позичив ОСОБА_4 кошти з терміном повернення через шість місяців. Проте останній кошти не повернув, а просив на рік відкласти повернення цих коштів, на забезпечення чого ОСОБА_4 було складено заповіт, а ОСОБА_1 зазначала, що у період, коли вони позичали кошти ОСОБА_4 не обговорювали питання щодо зазначеної земельної ділянки і лише коли настав час повернення позичених коштів у травні 2005, то він сам проявив ініціативу та запропонував як варіант передачу земельної ділянки в рахунок боргу.

Позивач зазначає, що колегія суддів апеляційного суду зазначила, що у ОСОБА_4 існували боргові зобов?язання перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з останніми існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем було складено оспорюваний заповіт. Таким чином, апеляційним судом встановлено те, що укладений заповіт - є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Тому апеляційний суд визнав, що складений ОСОБА_4 заповіт є удаваним договором забезпечення виконання боргового зобов?язання (договором застави) і є нікчемним у силу пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час вчинення заповіту). Вказує, що саме через цю обставину колегія суддів прийшла до висновків щодо задоволення вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину удаваного договору забезпечення виконання боргового зобов?язання), у зв?язку з цим вважала за необхідне визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім?я ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року, виданий на ім?я ОСОБА_2 : державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім?я ОСОБА_1 .

У зв`язку з вищенаведеним позивачі просять стягнути з відповідачки ОСОБА_3 , як спадкоємиці прав ОСОБА_4 , якій повернуто спадкове майно за удаваним нікчемним правочином, кошти позики з урахуванням інфляційних втрат на момент відшкодування на користь позивачки ОСОБА_1 в сумі 263 443,36 грн. та на користь позивача ОСОБА_2 в сумі 263 443,36 грн.; стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 40 000 грн. та моральної шкоди кошти в сумі 25 000 грн.; ??стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 40 000 грн. та моральної шкоди кошти в сумі 25 000 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивачів сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу.

15 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, де просить відмовити в його задоволенні у зв`язку з тим, що вона не погоджується з доводами позовної заяви щодо нібито застосування постановою Закарпатського апеляційного суду від 08.02.2023 р. у справі №307/624/17 реституції на її користь. Вказує, що даним судовим рішенням їй не присуджено жодного майна, внаслідок цього судового рішення земельні ділянки повернулися до спадкового майна, що залишилось після смерті її батька, відомості про яке містяться у спадковій справі №209/2006, а дане майно лише згодом буде успадковуватися спадкоємцями у встановленому законом порядку. Земельні ділянки повернулися до складу спадкового майна тому, що свідоцтво про право на спадщину, видане на імя ОСОБА_2 , державні акти про право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 апеляційним судом визнані недійсними у зв`язку з відсутністю правових підстав закликання до спадкування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 . В постанові апеляційного суду від 08.02.2023 р. вказано: «Встановивши, що відсутні правові підстави для закликання до спадкування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 , тобто ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мали права на спадкування, та крім цього відпала правова підстава для видачі ОСОБА_1 державного акту від 25 грудня 2008 року, оскільки рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 скасоване рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, колегія суддів прийшла до висновків щодо задоволення вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (удаваного договору забезпечення виконання боргового зобов?язання), у зв?язку з цим визнано недійсними: свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім?я ОСОБА_2 ; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року, виданий на ім?я ОСОБА_2 ; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім?я ОСОБА_1 . Також відповідачка зазначає, що не погоджується і з доводами позову щодо того, що після визнання заповіту удаваним правочином взагалі може застосовуватись реституція, оскільки заповіт є одностороннім правочином, який не передбачає взаємних прав і обов`язків. Зазначає, що навіть у разі уявного існування обгрунтованих доводів позивачів щодо застосування яких-небудь наслідків недійсного правочину, то для судового захисту таких вимог спливли строки давності, оскільки про оформлений удаваний заповіт позивачам було відомо з дня його посвідчення - 16.05.2005 р., а до суду вони звернулися з даним позовом лише 20.11.2023 р., тобто через понад 18 років, при встановленому законом (ст. 257 ЦК України) 3-річному строку давності для таких вимог.

Заперечує також проти того, що її батьком, нею або одностороннім правочином позивачам заподіяна моральна шкода, так само як і матеріальна шкода, оскільки судами встановлено, що позивачам було відомо про роль та значення заповіту з часу його оформлення, зокрема, про те, що заповіт мав протягом одного року забезпечувати (гарантувати) виконання зобовязань ОСОБА_4 щодо позики, але він помер раніше - через 8 місяців після посвідчення заповіту, так і не встигнувши повернути кошти, при цьому позивачі своїми протиправними діями незаконно обернули спадкові земельні ділянки на свою користь. Тобто, виключаються всі необхідні складові для цивільної відповідальності: наявність самої моральної шкоди, протиправність її дій і дій її батька, причинний звязок, а також їхня вина. Навпаки, незаконними винними діями позивачів щодо неї, її батька та його майна таку моральну та матеріальну шкоду заподіяно їй. Також, заперечує проти заявленого позивачами розміру судових витрат. Сплачений ними судовий збір та витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з неї у зв`язку з тим, що наявні всі підстави для відмови у задоволенні такого позову судом.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивачів про забезпечення позову у цивільній справі.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Марич Іван Юрійович до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним до судового розгляду по суті.

Представник позивачів, адвокат Марич І.Ю. посилаючись на викладені в позовній заяві доводи, в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки, адвокат Кричфалушій С.М. посилаючись на викладені у відзиві на позовну заяву доводи, в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами тривалий час існував спір, предметом якого була земельна ділянка, що за час життя належала батьку відповідачки ОСОБА_4 .

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК №024751 вбачається, що ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 3,36 га. розташована на території Тячівської міської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12, 114-115).

З свідоцтва про смерть виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, вбачається що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, про що було зроблено відповідний актовий запис про смерть за №15 (а.с.14, 112).

Як вбачається з заповіту посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу 16.05.2005, Калинич Д.Л. вказану земельну ділянку заповів позивачам: ОСОБА_2 розміром 1,42 га та ОСОБА_1 розміром 1,42 га. (а.с. 13, 113).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 12.07.2007 ОСОБА_2 прийняв спадшину за заповітом складеним при житті ОСОБА_4 (а.с. 124).

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 12.02.2007 державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори видно, що ОСОБА_2 набув право на спадщину за заповітом та згідно державного акту серії ЯЕ №444800 оформив право власності на успадковану ним земельну ділянку площею 1,42 га. (а.с.15, 16, 125).

З наявного в матеріалах справи державного акту виданого управлінням Держкомзему у Тячівському районі Закарпатської області 25.12.2008 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 також оформила право власноті на земельну ділянку площею 1,42 га. на підставі рішення Тячівського районного суду від 4.05.2007 р. ухваленого у справі №2-671/07 (а.с.17).

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 15.03.2006 ОСОБА_1 прийняла спадшину за заповітом складеним при житті ОСОБА_4 (а.с. 109).

З заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 від 15.06.2006 також звернулася ОСОБА_5 , дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкодавця (а.с.111).

З рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 31.03.2022 у цивільній справі №307/624/17 провадження №2/307/881/20 вбачається, що у березні 2017 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Тячівської міської ради Закарпатської області де треті особи Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом. У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М., Тячівська міська рада Закарпатської області про визнання заповіту удаваним і недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину та застосування до нього наслідків нікчемності, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним і скасування його державної реєстрації, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними. Вказаним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області, позов задоволено частково, а саме в частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на підставі заповіту від 16.05.2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га., що належала ОСОБА_4 та відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вказане рішення суду не набрало законної сили (а.с.19-24).

Постановою Закарпатського апеляційного суду ухваленою 8.02.2023, скасовано рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.03.2022 у наведеній цивільній справі №307/624/17 та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 . Визнано заповіт ОСОБА_4 , складеного 16.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойка Н.М., зареєстрований у реєстрі за №3186 удаваним правочином договором забезпечення виконання боргового зобов`язання. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.02.2007 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі №3-304. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15.07.2008 року серії ЯЕ №444800, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25.12.2008 року серії ЯЕ №459764, виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 25-37).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.09.20023 року залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3 . Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31.03.2022 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 8.02.2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057 задоволено. Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057. В іншій частині постанову Закарпатського апеляційного суду від 8.02.2023 залишено без змін (а.с.38 - 55).

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Надаючи правову оцінку, доводам представників сторін, щодо встановлених постановами Закарпатського апеляційного суду від 8.02.2023 та Верховного Суду від 20.09.2023 у справі №307/624/17 обставин, суд зазначає наступне.

Судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що сторонами визнано наступні обставини у даній справі, а саме: надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкодавцем ОСОБА_4 коштів у борг, неможливість останнім повернути ці кошти, надання спадкодавцем ОСОБА_4 оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення зазначеного боргу, неможливість скасування ОСОБА_4 оспорюваного заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на один рік, а помер він через вісім місяців. Отже, судами встановлено, що у ОСОБА_4 існували боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто між ними існували правовідносини позики, на забезпечення яких спадкодавцем ОСОБА_4 було складено заповіт, щодо земельної ділянки, яка на час розгляду даного спору входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 та право на яку мають спадкоємці за законом, в тому числі і відповідачка ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.2009 року, визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Обираючи спосіб захисту прав або інтересів позивачі та їх представник вважав, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню положення ст. 216 ЦК України, якими встановлено правові наслідки недійсності правочину та у зв`язку з визнанням недійсності правочину (заповіту) судом, відповідач ОСОБА_3 в силу положень ст. 216 ЦК України зобов`язана повернути позивачам у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Однак такі доводи сторони позивачів не заслуговують на увагу, оскільки правова природа правовідносин, які склалися між сторонами в силу судового захисту порушеного права ОСОБА_3 на спадкування за померлим ОСОБА_4 не дозволяє застосувати положення ст. ст. 23, 216 ЦК України. Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_3 не була стороною, як правовідносин щодо позики в силу яких у ОСОБА_4 перед позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виникли зобов`язання з повернення боргу так і одностороннього правочину - заповіту, який визнаний судом недійсним.

Таким чином, заявлена позивачами вимога до ОСОБА_3 про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 , як спадкоємиці прав та обов`язків спадкодавця ОСОБА_4 , якій за твердженням позивача повернуто спадкове майно за удаваним нікчемним правочином, коштів позики з урахуванням інфляційних втрат на момент відшкодування: на користь позивачки ОСОБА_1 в сумі 263443, 36 грн. та на користь позивача ОСОБА_2 в сумі 263443,36 грн., стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди коштів в сумі 40000 грн. та моральної шкоди в сумі 25000 грн., є не ефективним способом захисту, що є підставою для відмови у задоволенні даних вимог.

При цьому визнаючи обраний позивачами спосіб захисту прав неефективним, суд констатує, що порушене позивачів право, яке виникло у рамках правовідносин позики між ними та ОСОБА_4 підлягає захисту за правовим механізмом визначеним ст. 1281, 1282 ЦК України, а саме шляхом пред`явлення позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як кредиторами спадкодавця ОСОБА_4 , вимог до спадкоємців, які в силу положень ст. 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Разом з цим самостійне застосування ефективного способу захисту прав судом, невбачається можливим, оскільки позивачами не доведено коло спадкоємців, до яких ними як кредиторами спадкодавця, може бути пред`явлена вимога.

Разом з цим представником відповідачки, адвокатом Кричфалушій С. 22.02.2024 подано заяву про застосування строків позовної давності з посиланням на положення ч.4 ст. 1281 ЦК України, а саме у зв`язку з не пред`явлення позивачами у встановлений законом строк вимог до спадкоємців боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності застосовується судом в тому випадку, коли встановлено, що право позивача порушено, однак воно не підлягає захисту в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно із ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Враховуючи, що у задоволенні пред`явленого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позову до ОСОБА_3 , відмовлено через обраний позивачами неефективний спосіб захисту прав та виходячи зі змісту позовних вимог, які в порядку ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України позивачами не заявлялися, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства суд не вбачає підстав для застосування позовної давності з наведених у заяві представника відповідачки підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 3284,43 грн. кожним та витрати на правничу допомогу, слід покласти на позивачів пропорційно понесних кожним з них витрат.

Також при розгляді вказаної цивільної справи, зокрема під час судових дебатів, представником відповідачки, адвокатом Кричфалушій С.М. зазначено, що підтвердження судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу будуть подані суду в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про застосування наслідків визнання правочину недійсним відмовити повністю.

Понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати, слід покласти на позивача ОСОБА_1 .

Понесені позивачем ОСОБА_2 судові витрати, слід покласти на позивача ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту рішення - 8 березня 2024 року.

Головуючий Бряник М.М.