Справа №:755/2365/24
Провадження №: 2-о/755/135/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про передачу справи за підсудністю

"04" березня 2024 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві ЦМУ (м.Київ), особа, щодо якої подано заяву про її усиновлення, - ОСОБА_3 , про усиновлення дитини, -

в с т а н о в и в:

08.02.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві ЦМУ (м.Київ), особа, щодо якої подано заяву про її усиновлення, - ОСОБА_3 , про усиновлення дитини, яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2024 року передана на розгляд судді Коваленко І.В.

Вивчивши матеріали заяви, суд встановив, що справа не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва та підлягає направленню за територіальною підсудністю на розгляд до іншого суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За п. 4 ч. 2 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про усиновлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Статтею 310 ЦПК України визначено, що заява про усиновлення дитини або повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування, подається до суду за місцем їх проживання.

Звертаючись саме до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про усиновлення дитини, заявник обґрунтовує тим, що з 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_3 стали проживати однією родиною за адресою мешкання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого посилається на Акт обстеження умов проживання від 04 січня 2024 року, в якій зареєстрований заявник та квартира на праві власності знаходиться у його батьків. Неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований за місцем реєстрації матері ОСОБА_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України судом зроблено запит до органів реєстрації місця проживання заявника, заінтересованої особи, а також самої неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про усиновлення якої звернувся з відповідною заявою заявник.

14.02.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА надійшла інформація про зареєстроване місце проживання заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 07.06.1994 року значиться за адресою: АДРЕСА_1 .

28.02.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області надійшла інформація, що зареєстроване місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

28.02.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області отримана інформація про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Для вирішення питання підсудності справи про усиновлення дитини місце її проживання необхідно визначати з урахуванням відповідних положень Цивільного і Сімейного кодексів України та інших нормативно-правових актів, які регулюють такі правовідносини.

Водночас цивільний процесуальний закон установлює загальне правило, відповідно до якого позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Виключення з цього правила визначають норми статей 28-30 ЦПК України, проте таких виключень для справ про усиновлення законодавець не передбачив.

Згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Під терміном «місце проживання» розуміється - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. (Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»)

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послу регулює Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Згідно ч. 1 ст.3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», д екларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

За загальними вимогами до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи, громадянин України, який проживає на території України, зобов`язаний протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. (ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», пункт 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265)

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи це - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Таким чином, на підставі отриманої судом інформації про зареєстроване місце проживання заявника, заінтересованої особи, малолітньої дитини, та з урахуванням вище викладених положень українського законодавства, суддя приходить до висновку, що заявником подана заява в порядку окремого провадження про усиновлення дитини з порушенням правил підсудності.

Однак, звертаю увагу, що оскільки згідно наявної в матеріалах справи інформації, єдиним законним представником неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його матір - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Так, відповідно до п.3-1 Розділу XII «Прикінцеві перехідні положення «Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 31, ст. 545 із наступними змінами) до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX".

Приймаючи до уваги те, що с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області до набрання чинності Постановою Верховної ради України «Про утворення і ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, відносилося до адміністративних меж Києво-Святошинського району Київської області, є всі підстави для передачі справи за підсудністю саме до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За вимог п.1 ч. 3 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Принцип законного судді нерозривно пов`язаний з правом особи на повноважний, компетентний суд. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд не тільки вправі, а й зобов`язаний ухилитися від розв`язання справ, йому не підсудних.

Вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є виконаними, коли справа заявника була розглянута національним судом, який створено на підставі закону. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги відомості про зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання заінтересованої особи, яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім того малолітня дитина зареєстрована за однією адресою зі своїм законним представником (матір`ю ОСОБА_2 ), суд доходить висновку про передачу вказаної цивільної справи на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

На підставі викладеного, керуючись ст. 27, 31, 187, 258-261, 310, 353, 354 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві ЦМУ (м.Київ), особа, щодо якої подано заяву про її усиновлення, - ОСОБА_3 , про усиновлення дитини, передати за територіальною підсудністю на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області (вулиця Мельниченка, 1, м.Київ 03170).

Копію ухвали про передачу справи за підсудністю направити заявнику.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом першим частини першої статті 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя :