КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/3955/21 Головуючий у І інстанції - Галась І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/5599/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

установив:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 09 лютого 2018 рокувін склав довіреність на ОСОБА_1 , якою уповноважив останню продати за ціною та на умовах на її власний розсуд земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Київської області, підписані договір купівлі-продажу земельної ділянки визначаючи при цьому ціну та умови, самостійно, на свій розсуд, із правом отримання належних позивачу грошей.

Довіреність видано терміном на 1 рік, без права передоручення і дійсна до 09 лютого 2019 року.

Діючи від імені позивача, відповідач 05 квітня 2018 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук A.B.

Предметом цього договору є передача продавцем у власність покупця - ОСОБА_3 земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська обл., Шапіївська с/р площею 1,5720 гектара, кадастровий номер :04:004:0010.

Відповідно п. 3 Договору, продаж вчинено за ціною 79269,67 грн.

Підписання представником продавця цього договору свідчить про проведення з ОСОБА_2 розрахунку в повному обсязі, та відсутності з його боку претензій.

Як вбачається із п. 9 договору, покупець довів до відома представника продавця, що гроші сплачені йому за цим договором належать особисто покупцю.

Згідно п. 10 Договору, представник продавця ознайомився із п. 9 Цього Договору.

Виходячи із наведеного, представник продавця отримала від Покупця 79269,67 грн. Державну реєстрацію договору купівлі-продажу проведено 05 квітня 2018 року.

Відповідач отримала 79269,67 грн. як представник продавця за договором купівлі-продажу, однак зазначені кошти продавцю не передала.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 79269,67 грн. грошових коштів, отриманих від продажу земельної ділянки за адресою: Київська обл., Шапіївська с/р площею 1,5720 га., кадастровий номер :04:004:0010.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року, вказаний вище позов задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 79269,67 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що вона не отримувала грошові кошти у розмірі 79269,67 грн.

Зазначає, що згідно п. 3 Договору - підписання представником продавця цього договору свідчить про проведення з ОСОБА_2 розрахунку в повному обсязі, та відсутності з його боку претензій.

А отже, з даних умов Договору випливає факт розрахунку за майно до моменту укладення такого правочину, що сторони підтвердили своїми підписами у договорі.

Вказує, що навіть якби і отримала дані кошти, то обов`язку їх передавати позивачу у неї не було, оскільки позивач уповноважив її (надав право) на здійснення юридичних дій, а тому дані відносини не можуть кваліфікуватися як договір доручення.

Просила суд, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук А.В. посвідчив Договір купівлі-продажу земельної ділянки, що був укладений 05 квітня 2018 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_1 на підставі Довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком Р.О. та ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу земельної ділянки розташована за адресою: Київська обл., Шапіївська с/р площею 1,5720 га, кадастровий номер :04:004:0010, за ціною 79269,67 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів передачі отриманих за договорами купівлі-продажу земельної ділянки від 05 квітня 2018 року грошових коштів довірителю, а отже, в порушення вимог пункту 3 статті 1006 ЦК України, відповідачем порушено обов`язок передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

З висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій.

Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника.

Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав.

Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив, зокрема у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св 19), від 30 червня 2021 року у справі № 761/34277/18 (провадження № 61-10820св20)

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач надав суду копію довіреності і докази продажу ОСОБА_1 , як його представника, земельної ділянки за адресою: Київська обл., Шапіївська с/р площею 1,5720 га, кадастровий номер :04:004:0010.

Із довіреності вбачається, що нею уповноважувалась відповідачка користуватись, управляти, розпоряджатись, в тому числі продати за ціну та на умовах на її власний розсуд земельну ділянку, підписувати договори купівлі-продажу земельної ділянки та отримувати належні довірителю грошові кошти.

Виходячи із змісту довіреності, позивач уповноважив відповідачку здійснювати ряд юридично значимих дій від імені позивача.

Таким чином, відповідачка взяла на себе зобов`язання щодо виконання доручень позивача.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів передачі отриманих за договорами купівлі-продажу земельної ділянки від 05 квітня 2018 року грошових коштів довірителю.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з отриманих рекомендованих повідомлень ОСОБА_1 , вона була належним чином повідомлена про розгляд зазначеної справи, проте матеріали справи не містять наданих відповідачем належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що грошові кошти за продаж земельної ділянки нею не отримувались.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба