Номер провадження: 22-ц/813/1640/24
Справа № 523/23/22
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов Андрій Ігорович на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, які виникли внаслідок вимушеної оренди об`єкта нерухомості та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, які виникли внаслідок вимушеної оренди об`єкта нерухомості та відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки, які виникли внаслідок вимушеної оренди об`єкта нерухомості в розмірі 140 000 грн, моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, сплачену суму судового збору та інші судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення позивача в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та чинення перешкод у користуванні житловим будинком, який належить на праві власності позивачці. З моменту реєстрації за позивачкою права власності на свою частку будинку, ОСОБА_2 постійно безпідставно чинила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком, що стало підставою для звернення до суду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року у справі №523/3220/19 позов ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі. Рішенням усунено перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення позивачки в житловий будинок, та зобов`язано відповідачку не чинити перешкод позивачці у користуванні житловим будинком, що є об`єктом спільної часткової власності позивача (1/2 частини) та відповідачки (1/2 частини). Постановою Одеського апеляційного суду дане рішення суду залишено без змін. З висновків, викладених у постанові вбачається, що позивачка неправомірно позбавлена відповідачкою права користування 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 , яка належить позивачці на праві власності.

Внаслідок вищезазначених обставин, позивач була вимушена винаймати кімнату (1/2) у об`єкті житлової нерухомості - квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дана обставина підтверджується договором оренди нерухомого майна (квартири) від 07 грудня 2019 року. Проте, зважаючи на своє скрутне матеріальне становище та необхідність нести судові витрати у зв`язку із розглядом в справі щодо усунення перешкод у користуванні житловим будинком, позивачка не мала можливості сплачувати орендну плату та була змушена постійно домовлятись з орендодавцем про відстрочення орендних платежів. У зв`язку з цим, позивачка отримала претензію від 02.12.2021, адресовану їй орендодавцем про сплату заборгованості по орендній платі у розмірі 144 000 гривень. Оскільки дана заборгованість була понесена не з вини позивачки, а оренда іншого житлового приміщення - квартири була вимушеною мірою, адже позивачці треба було мати місце проживання, сума даної заборгованості є нічим іншим, як збитками, які були завдані відповідачем і які остання повинна відшкодувати позивачу в повному обсязі. Дані витрати є реальними збитками, які позивачка буде змушена зробити у будь-якому випадку у майбутньому, виплативши на користь орендодавця заборгованість з орендної плати, у примусовому чи добровільному порядку, хоча позивачка не здійснювала б таких витрат, за умови, якби мала місце проживання, якого її було протиправно позбавлено відповідачем.

Протиправні дії відповідачки, які полягають у перешкоджанні користуванню майном позивачки, безумовно завдали останній моральних страждань, оскільки в такому випадку вона була незаконно позбавлена своєї власності, за наслідками - фактично втратила її, що потягнуло за собою відповідні переживання та виникнення негативних емоцій. Оскільки ОСОБА_1 не має іншого нерухомого майна, а останню значну суму грошей, яку вона назбирала за своє життя, вона витратила на купівлю житлового будинку, втрата значної суми грошей і фактично набуття статусу безхатченка мало сильний негативний вплив на неї, оскільки остання давно мріяла про власне житло та докладала всіх зусиль, пов`язаних з максимальною економією коштів, аби придбати власне житло. Позивачка довгий час пригнічувала та обставина, що вона повинна місяцями чекати рішення суду, здійснюючи судові витрати, аби почати користуватись своїм майном, спочатку шукаючи притулку у близьких і рідних, а після цього, орендуючи іншу квартиру, мати борги перед орендодавцем, кожного разу ніяковіти, принижуватись та просити про відстрочення орендних платежів, адже заробітної плати ледве вистачає для задоволення первинних фізичних потреб. Внаслідок постійного стресу та тяжких життєвих обставин, які б не виникли без протиправних дій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 стала погано спати, почуватися більш дратівливою та емоційно-неврівноваженою, відчувати постійне пригнічення та душевні страждання.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 позов не визнала та вказала, що на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 09.12.2020 у справі №523/3220/19 судом не було видано виконавчий лист про вселення ОСОБА_1 для постійного проживання, в житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/2 частини) та ОСОБА_2 (1/2 частини). Постанову державний виконавець про відкриття виконавчого провадження не виносив, та не заявляв вимогу про зобов`язання боржника ОСОБА_2 здійснити вселення стягувача ОСОБА_1 .. Відповідачці не відомо про матеріали виконавчого провадження, та її не виклики як боржника до державного виконавця, у зв`язку із службовою необхідністю, яка могла виникнути під-час примусового виконання виконавчого провадження. Державним виконавцем не здійснювався вихід за адресою: АДРЕСА_1 , про що не було складено відповідні акти, з яких слідувало, що йому не відчинили двері в будинок, та не пустили в домоволодіння, а саме чинили перешкоди. Серед наданих матеріалів справи відсутні докази направлення боржнику державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження та достатні письмові докази, які б підтверджували належне повідомлення боржника про виклики до державного виконавця, а також відповідно до ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» направлення боржнику повідомлення про день і час примусового вселення стягувача під-час виконання рішення про вселення.

Відповідачка ОСОБА_2 вказує, що не чинить і не чинила перешкод у вселенні стягувача ОСОБА_1 для постійного проживання, в спірний житловий будинок, сторін у справі. Також вказує, що у позивачки є постійне житло, власником якого вона є і де вона постійно проживає, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим у неї немає потреби в оренді житла для свого проживання, як вона зазначає в позовній заяві, вводячи таким чином суд в оману. Зі змісту договору оренди житла та будь-яких інших матеріалів справи, не вбачається, що вказаний договір був належним чином зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Крім того, орендна плата отримана власником від здачі свого житла в оренду, згідно закону вважається доходом фізичної особи і оподатковується. Таким чином, відсутність даних про сплату податку з отриманих орендних платежів, також вказує на те, що в даному випадку, договір оренди не є тим документом, що беззастережно підтверджує реальну можливість отримання грошових сум. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В позові не зазначено: - в чому полягає завдана позивачу моральна шкода і коли вона була завдана; - якими діями чи бездіяльністю ОСОБА_2 завдана моральна шкода позивачці; - якими доказами підтверджується завдання ОСОБА_1 моральної шкоди з вини відповідачки; - з чого виходила позивачка при визначенні розміру моральної шкоди.

12 липня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення своїх позовних вимог, та в якій просила стягнути суму завданої моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Додатково зазначила, що протиправні дії ОСОБА_3 , які полягають у перешкоджанні користуванню її нерухомістю, завдали їй моральних страждань, оскільки вона на протязі 4 років, на момент подання цієї заяви включно, незаконно позбавлена своєї власності. Факт фактичної втрати нею власності, змушує її постійно вирішувати цей абсурдний для неї спір, внаслідок чого у неї виникають негативні емоції, почуття образи і несправедливості. Оскільки останню значну суму грошей, яку вона назбирала за своє життя, вона витратила на купівлю 1/2 частини житлового будинку, втрата значної суми грошей мала сильний негативний вплив на неї, адже вона давно мріяла придбати власний будинок та докладала всіх зусиль, пов`язаних з максимальною економією коштів, аби придбати це житло. За 4 роки конфлікту їй почало здаватись, що вона зробила не правильно, придбавши цю частку будинку. Поведінка ОСОБА_2 окрім всього іншого, почала викликати у неї ірраціональне відчуття провини, наче вона вчиняє щодо неї злочинні дії. Неначе це не ОСОБА_2 , а вона порушує її право власності. Дані відчуття змусили її час від часу звертатись до психолога, оскільки розмови з близькими і рідними перестали їй допомагати. Окрім внутрішніх переживань провини, її довгий час пригнічувала та обставина, що вона повинна місяцями чекати рішення суду, здійснюючи судові витрати, аби почати користуватись своїм майном. Оскільки позивачка витратила майже всі свої гроші, спочатку їй прийшлось шукати притулку у близьких і рідних, деякий час вона проживала зі своїм братом, що супроводжувалось деякими незручностями для неї, хоч він ніколи про них і не говорив. Саме з цього моменту в неї почало зароджуватись відчуття провини, хоч вона і не усвідомлювала цього у той час. Після довгого проміжку часу поневіряння між знайомими, їй через знайомих нарешті вдалось знайти квартиру, яку вона почала орендувати. Однак, орендуючи квартиру та сплачуючи за неї комунальні платежі, вона не змогла належно сплачувати за неї орендні платежі, у зв`язку з чим у неї з`явились борги перед орендодавцем. Оскільки знайомі кожного разу поручались за неї, що вона обов`язково розрахується з орендодавцем, їй кожного разу доводилось ніяковіти, принижуватись та просити про відстрочення орендних платежів, доводити що вона добросовісна людина, а не шахрайка, адже заробітної плати ледве вистачало для задоволення первинних фізичних потреб. В цей час ОСОБА_2 не хотіла й чути про компроміс або вирішення проблеми в інший спосіб, ніж у судовому порядку. Внаслідок постійного стресу та тяжких життєвих обставин, які їй довелось пережити, і які б не виникли без протиправних дій ОСОБА_2 , вона стала погано спати, почуватися більш дратівливою та емоційно неврівноваженою, відчувати постійну провину, пригнічення та душевні страждання. Дії ОСОБА_2 спричинили приниження її честі та гідності, адже не зважаючи на всі її зусилля з відновлення порушених прав та намагання повернутись до нормального життя, вона завжди поставала у негативному світлі: або нечесної людини, що заборгувала грошей, або жертви обставин, що залежить від інших. Даний факт значно сильніше непокоїть та принижує її як людину, яка завжди вважала себе фінансово грамотною, чесною та розумною, такою, що не залежить від інших та досягає всього сама. Наслідки дій ОСОБА_2 очевидно дискредитували її та виставили у поганому світлі перед значним колом людей, її друзями та близькими, орендодавцем квартири, принизили її честь і гідність. Вона замкнулась, її не покидає почуття тривоги. Внаслідок пережитих негативних подій, вона стала вважати себе людиною «другого сорту», гіршою за інших, які можуть вільно жити та не переживати від того, як вони виглядатимуть в очах суспільства.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 3 000 грн, та судові витрати в розмірі 68,10 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов А.І. звернулась до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею у письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки ціна позову у вказаній цивільній справі є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням положень ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачки збитки, які виникли внаслідок вимушеної оренди об`єкта нерухомості, посилаючись на ст. 22 ЦК України, а також моральну шкоду посилаючись на положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України.

Згідно частини першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Верховний Суд у постанові від 10.03.2020 у справі №908/3209/16 зазначив, що відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 по справі №523/3220/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.06.2021:

-задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні майном;

-усунуто перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_1 в житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/2 частини) та ОСОБА_2 (1/2 частини).

З 18 лютого 2022 року на виконанні у старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савченко С.В., перебувало ВП №68465730, по виконанню виконавчого листа №523/3220/19, виданого 28.07.2021 Суворовським районним судом м. Одеси про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення ОСОБА_1 в житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/2 частини) та ОСОБА_2 (1/2 частини).

Згідно постанови державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іскра С.І. від 19.09.2022, за ВП №68465730: за невиконання рішення суду накладено на боржника ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 1 700 грн.

Згідно висновку експерта ОСОБА_4 за №07/22 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 16.08.2022, зроблені наступні висновки: 1. Актуальний психічний стан (емоційний стан, індивідуально-психологічні прояви) ОСОБА_1 можна охарактеризувати, як стан пролонгованого стресу. За кілька років дії цього стресу вона стала тривожною, невпевненою в собі, дратівливою, вона відчуває слабкість та втому. Вказаний стан перешкоджає активному соціальному функціонуванню її як особистості та виник внаслідок дій ОСОБА_2 , що полягають в безпідставному чиненні перешкод щодо користування ОСОБА_1 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. 2. Для ОСОБА_1 є психотравмувальною ситуацією перешкоджання користування та вселення у 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. ОСОБА_1 завдана моральна шкода. 4. ОСОБА_1 завдана моральна шкода діями ОСОБА_2 . Розмір грошової компенсації моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , може відповідати заявленим вимогам 100 000 грн, та буде залежати від часу, який буде витрачений позивачем на судовий розгляд справи, стан здоров`я ОСОБА_1 на час прийняття судового рішення, та на інших значущих факторів, які можуть з`явитись як додаткові обставини під-час розгляду справи.

Згідно копії заяви ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., ОСОБА_1 орендувала кімнату в об`єкті житлової нерухомості квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з 07 грудня 2019 року по 01 січня 2022 року, у зв`язку з тим що наше спільне проживання з останньою на той час було неможливим.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_4 . Це підтверджується витягом КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за №14676893 від 24.05.2007 та свідоцтвом про право власності від 26.12.2006.

Згідно листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 09.03.2016 за №469493.72.16, станом на 31.12.2012, квартира АДРЕСА_5 , зареєстрована за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на підставі договору міни від 04.07.1996, посвідченого приватним нотаріусом Просвіркіною Т.В. Одеського міського нотаріального округу за №5543.

Згідно договору оренди нерухомого майна (квартири) від 07 грудня 2019 року та Акту приймання-передачі об`єкта оренди від 07.12.2019, ОСОБА_8 (Орендодавець) передав, а ОСОБА_1 (Орендар) прийняла в тимчасове користування за плату (оренду) нерухоме майно 1/2 об`єкта житлової нерухомості, загальною площею 22,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Розмір орендної плати за місяць складає: 6 000 грн. Договір укладено на строк 24 місяці, до 07 грудня 2021 року.

Згідно претензії ОСОБА_8 , адресованої ОСОБА_1 від 02.12.2021, орендодавець повідомляє, що вже більше дванадцяти місяців він не отримував орендної плати, що є прямим порушенням умов договору. Проте, зважаючи на прохання орендаря про відстрочення платежів та «тимчасове скрутне матеріальне становище», він не направляв раніше претензії. Повідомив, що після вжиття дій, направлених на повернення у фактичне володіння квартири, що належить йому на праві власності, він буде змушений звернутись до суду з позовною заявою про розірвання договору оренди нерухомого майна та стягнення невиплаченої орендної плати за минулі місяці, що складає 144 000 гривень.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 збитків, які виникли внаслідок вимушеної оренди об`єкта нерухомості, суд першої інстанції вірно вказав, що матеріалами справи не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між сумою збитків, кваліфікованих позивачем як реальні збитки в сумі 144 000 грн, які полягають у оренді позивачем об`єкта житлової нерухомості, загальною площею 22,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та протиправними діями відповідача ОСОБА_2 ..

Суд першої інстанції дійшов законного та справедливого висновку про те, що ОСОБА_1 має на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , а тому не може бути причиною укладання ОСОБА_1 договору оренди квартири за адресою: АДРЕСА_2 , із ОСОБА_8 , лише протиправні дії ОСОБА_2 ..

Суд також обґрунтовано поставив під сумнів добросовісність поведінки позивачки ОСОБА_1 , так як вона неодноразово вказувала, що купуючи 1/2 частку з аукціону, вона мала плани на продаж частки. За таких обставин, виявивши обставини чинення перешкод відповідачем у користуванні майном, при наявності заборгованості з вимушеної оренди, позивачка могла здійснити продаж майна, однак за 5 років не вчинила жодних дій направлених на відчуження об`єкта. А також те, що отримавши ключі від об`єкта нерухомості, та вселившись у примусовому порядку у грудні 2022 року, ОСОБА_1 так і не проживає в належній їй 1/2 частині будинку.

Суд також приймає до уваги, фактично виконавче провадження по примусовому вселенню ОСОБА_1 у 1/2 частку будинку, було відкрито лише 18 лютого 2022 року, тобто через вісім місяців після набрання рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.12.2020 по справі №523/3220/19 законної сили, та через півтора місяця з моменту звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає також за необхідне зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у постанові 01 лютого 2021 року у справі №727/10298/18-ц, провадження №61-16543св20 дійшов висновку, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої ст. 13 ЦК України (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Згідно рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2021 від 28.04.2021 суд дійшов висновку, положення ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України не обмежують конституційного права власника володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю з урахуванням наявних меж здійснення права власності . Зазначена норма, має на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав.

Частина третя статті 16 ЦК України надає суду можливість діяти на власний розсуд (дискреційно) щодо відмови в задоволенні позову за результатами розгляду справи по суті, тому цей припис, не містить перешкод для судового захисту цивільного права та інтересу особи навіть у разі порушення нею частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. З цих міркувань Конституційний Суд України вважає частину третю статті 16 ЦК України домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав.

Конституційний Суд України вважає, що приписи ч. 3 ст. 16 ЦК України не допускають дискримінації учасників цивільних відносин, оскільки ці приписи може бути застосовано до будь-якого учасника цивільних відносин у разі, коли він порушує межі здійснення цивільних прав, зокрема, шляхом зловживання належними йому суб`єктивними цивільними правами.

Судовий захист передбачає здійснення правосуддя з метою захисту або відновлення порушених оспорюваних прав і свобод. Право на судовий захист не є абсолютним, однак держава має забезпечити доступ до правосуддя в такий спосіб або такою мірою, щоб саму суть цього права не було порушено.

Таким чином, на підставі вищевикладених обставин справи та з урахуванням принципу добросовісності здійснення суб`єктивних цивільних прав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи спростовуються твердження ОСОБА_1 , що вона орендувала квартиру, у зв`язку із протиправними діями відповідачки ОСОБА_2 , а також обґрунтовано поставив під сумнів добросовісність поведінки ОСОБА_1 , з урахуванням вище встановлених обставин.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

За норами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналіз наведених норм дає дійти висновку, що за загальним правилом складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Згідно принципу змагальності сторін, необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

В підтвердження розміру завданої моральної шкоди, представник позивача надав висновок експерта ОСОБА_4 за №07/22, за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 16.08.2022, за яким зроблені наступні висновки:

1. Актуальний психічний стан (емоційний стан, індивідуально-психологічні прояви) ОСОБА_1 можна охарактеризувати, як стан пролонгованого стресу. За кілька років дії цього стресу вона стала тривожною, невпевненою в собі, дратівливою, вона відчуває слабкість та втому. Вказаний стан перешкоджає активному соціальному функціонуванню її як особистості та виник внаслідок дій ОСОБА_2 , що полягають в безпідставному чиненні перешкод щодо користування ОСОБА_1 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

2. Для ОСОБА_1 є психотравмувальною ситуацією перешкоджання користування та вселення у 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. ОСОБА_1 завдана моральна шкода.

3. ОСОБА_1 завдана моральна шкода діями ОСОБА_2 . Розмір грошової компенсації моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , може відповідати заявленим вимогам 100 000 грн, та буде залежати від часу, який буде витрачений позивачем на судовий розгляд справи, стан здоров`я ОСОБА_1 на час прийняття судового рішення, та на інших значущих факторів, які можуть з`явитись як додаткові обставини під-час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що даний висновок за №07/22, за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 16.08.2022, не може бути об`єктивним доказом в справі, оскільки експерт виходив лише із вихідних даних по справі, які надані стороною позивача, зокрема експерт виходив із відсутності у ОСОБА_1 іншого майна, крім спірної 1/2 частини, що не відповідає дійсності.

Тому відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги висновок за №07/22, за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 16.08.2022.

Крім того, згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.11.2022 у справі №372/1652/18, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для суду орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

При цьому, суд першої інстанції дійшов законного та справедливого висновку про те, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких остання зазнала у зв`язку з необхідністю прикладення додаткових зусиль для реалізації всіх правомочностей власника 1/2 частки належного їй на праві власності будинку, розмір якої в грошовому еквіваленті відповідає сумі саме в розмірі 3 000 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, крім того були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов Андрій Ігорович залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 29 травня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда