Справа № 237/927/24
Провадження № 2/237/531/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.03.2024 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Приходько В.А.,

при секретарі Ждановій А.І.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

неповнолітнього ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав стосовно останньої.

Позивач зазначає, що він перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 з 2009 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 22 квітня 2016 року, паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 15.12.2023 року органом 1242, РНОКПП: НОМЕР_3 . Спільне життя з цивільною дружиною не склалося, тому що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Із пояснень позивача особливо гостро суперечки проявилися в період введення воєнного стану на території України з 24 лютого 2022 року. В зв`язку із цим в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Від цих сварок страждала їх дитина із-за чого, приблизно в червні 2022 року позивач вирішив переїхати в інше домоволодіння для проживання із сином. До початку 2023 року останні проживали спокійно, ніяких особливих проблем з приводу сумісного проживання без відповідачки вони не мали. Після фактичного припинення відносин дитина, залишилась на утриманні батька ОСОБА_1 . Останній постійно піклується про сина, враховує його інтереси та потреби. З моменту роз`їзду позивача з відповідачкою, остання жодного разу не навідувалась до дитини. Жодної фінансової або іншої допомоги позивач, як і дитина від ОСОБА_2 не отримували. Фактично дитина перестала вважати відповідачку матір`ю. Позивач проживає окремо в домоволодінні, про що надав суду підтверджуючі документи. Має стабільний та високий заробіток, займається підприємницькою діяльністю, про що також надав документи в судовому засіданні. Хоче дати дитині освіту і добробут. Син дуже хоче жити із батьком, йому подобається із ним проводити час, подобається те, що батько постійно з ним та враховую його чоловічі інтереси.С початку 2023 року, колишня цивільна дружина почала погрожувати через дзвінки по мобільному телефону, що якщо позивач не почне її фінансово утримувати, вона забере дитину і він більше ніколи не побачить сина. На думку ОСОБА_1 , дитина ОСОБА_2 не треба, остання хоче цим шантажувати позивача за для задоволення фінансових забаганок. На протязі вже всього 2023 року він та ОСОБА_3 живуть у постійному стресі. На думку позивача через те, що маючи в руках як засіб маніпуляції - дитину, відповідачка беручи до уваги її постійні погрози, в нинішній ситуації яка склалася в нашій країні, дійсно зможе реалізувати свій план без згоди позивача - забрати дитину та зникнути в невідомому напрямку, що буде дуже сильною травмою для дитини. Відповідачка не може дати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, так як ніде не працює та не має власного заробітку

Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Надав підтверджуючі документи.

Відповідач у судове засідання з`явилась, не заперечувала щодо позовних вимог. Зазначила, що не проти позбавлення батьківських прав, так як проживає окремо своїм життям.

Неповнолітній ОСОБА_3 підтвердив суду слова позивача, зазначив що дуже хоче проживати із батьком, так як вважає його єдиною близькою людиною. Просив суд прийняти рішення на користь свого батька.

Представник служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, належним чином неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Стаття 105 ч. 1 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці.

У відповідності до пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав - задовольнити у повному обсязі.

Визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 22 квітня 2016 року, паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 15.12.2023 року органом 1242, РНОКПП: НОМЕР_3 разом із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 паспорт серії НОМЕР_4 виданий Великоновосілківським РВ УМВС України в Донецькій області 2 вересня 2004 року РНОКПП: НОМЕР_5 , залишивши його на повному утриманні та вихованні останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Великоновосілківським РВ ГУМВС України в Донецькій області 28.03.2008 року, РНОКПП: НОМЕР_7 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 22 квітня 2016 року, паспорт громадянина України НОМЕР_2 виданий 15.12.2023 року органом 1242, РНОКПП: НОМЕР_3 .

Допустити негайне виконання рішення для запобігання загрози життю та здоров`ю учасників процесу у період дії воєнного стану.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.А. Приходько