Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Арапіної Н.Є

з секретарем Цалко Д.М.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадженням у відкритому судовому засіданні в залі суду Дніпровського районного суду м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що 06 вересня 2021 року між ним та відповідачем укладено Договір позики, відповідно до якого позивач передав, а позичальник прийняв кошти в сумі 15 000,00 доларів США та зобов?язався повернути не пізніше 31 грудня 2022 року. Також 06 вересня 2021 року між ним та відповідачем укладено угоду до Договору позики від 06 вересня 2021 року. Відповідно до Угоди фактично позивач прийняв рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті "Holland Park", який полягає в побудові і продажі житлового будинку. Жоден пункт Договору позики сторонами не було змінено, а тому Позивач вважає Договір позики дійсним і таким, що зобов?язує відповідача повернути Позивачу отримані ним грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США 00 центів не пізніше 31 грудня 2022 року згідно умов пункту 1 Договору позики. 20 липня 2023 року на адресу відповідача позивачем було надіслано Рекомендований лист з описом-вкладенням, у якому знаходилася вимога про надання належним чином засвідчених копій документів. Позивачем отримана відповідь про виконання відповідачем прийнятого на себе зобов?язання по здійсненню інвестування у будівництво в повному обсязі, а саме, шляхом укладення відповідного документу та передачі грошових коштів Забудовнику ( ОСОБА_5 ) від імені Позикодавця в проекті "Holland Park". На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 15 000 доларів США 00 центів та 3% річних у розмірі 295 доларів США 89 центів, а всього 15 295 доларів США 89 центів.

Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договорів удаваними правочинами, визнання укладеним договору доручення; постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 21 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

17 квітня 2024 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним способом повідомлений про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав первісні позовні вимоги з підстав, викладених у позов. Зустрічні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на зустрічні позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним способом повідомлений про час та місце розгляду справи . Представництво інтересів здійснювала ОСОБА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позивача підтримала зустрічні позовні вимоги з підстав, викладених у зустрічному позові. Первісні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на первісні позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

06 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено Договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв кошти в сумі 15 000,00 доларів. США та зобов?язався повернути не пізніше 31 грудня 2022 року (а.с. 15).

Також 06 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено угоду до Договору позики від 06 вересня 2021 року, відповідно до якої позивач прийняв рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті "Holland Park", який полягає в побудові і продажі житлового будинку (а.с. 16).

20 липня 2023 року на адресу відповідача позивачем було надіслано Рекомендований лист з вимогою про надання належним чином засвідчених копій документів. Позивачем отримана відповідь про виконання відповідачем прийнятого на себе зобов?язання по здійсненню інвестування у будівництво в повному обсязі, а саме, шляхом укладення відповідного документу та передачі грошових коштів Забудовнику ( ОСОБА_5 ) від імені Позикодавця в проекті "Holland Park"(а.с. 17-18, 19).

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 06 вересня 2021 року в розмірі 15 000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неповернення відповідачем отриманих за договором позики грошових коштів.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, в якому зазначим, що насправді сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг відповідачу не передавалися. Справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором позики від 06 вересня 2021 року. Договір позики фактично був гарантією, що ОСОБА_4 належним чином виконає зобов`язання щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлового будинку на підставі договору будівництва житлового будинку № 1 від 22 вересня 2021 року. Відповідач на претензію про повернення грошових коштів за договором позики надав належним чином засвідчені копії документів на підтвердження передачі грошових коштів на інвестиційний проект "Holland Park". Отже, за договором позики був прихований інший правочин, який сторони мали намір приховати, та який містив ознаки договору доручення та не передбачав прав і обов`язків, які б були характерними для договору позики. Сторонами не оспорюється факт того, що договір позики було укладено, який за своєю суттю є договором доручення. В той самий день, 06 вересня 2021 року було укладено угоду до договору позики, яка в свою чергу змінила умови до договору позики, а саме, грошові кошти, які були передані за договором від 09 вересня 2021 року були направлені на співпрацю в інвестиційному проекті "Holland Park", грошові кошті у розмірі 15000 доларів США передаються та інвестуються в проект від імені позикодавця-позивача по справі (а.с.61-66).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Згідно ч. 1,2 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Як убачається з досліджених судом доказів між сторонами виникли правовідносини внаслідок вчинення правочину, який за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи як договору позики, так і інвестиційного договору про спільну діяльність, з метою отримання прибутку, і саме тому сторонами визначено порядок розрахунків за розпискою після добудови та продажу квартири, тобто під відкладальною обставиною, що не суперечить закону, і у відповідності до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України відповідало їх волевиявленню.

Виходячи із зазначеного обов`язку щодо повернення коштів ще не виникло, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у 15 000 доларів США не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення. Свої вимоги мотивував тим, насправді сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг відповідачу не передавали. Договір позики фактично був гарантією, що ОСОБА_4 належним чином виконає зобов`язання щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлового будинку на підставі договору будівництва житлового будинку № 1 від 22 вересня 2021 року. На виконання договору позики від 06 вересня 2021 року та угоди до договору від 06 вересня 2021 року відповідачем належно було виконані свої зобов`язання, а саме, інвестування грошових коштів від імені позивача в проект "Holland Park". Підтвердженням цього є укладання Меморандуму від 22 вересня 2021 року, угоди № 1 до меморандуму від 22 вересня 2021 року, за яким вказано, що відповідач діяв в інтересах позивача, договір будівництва житлових будинків № 1 від 22 вересня 2021 року та додаткова угода № 1 від 04 листопада 2022 року, де також вказано, що відповідач діяв в інтересах позивача. Власноручно написана ОСОБА_5 (виконавцем за договором будівництва житлових будинків № 1 від 22 вересня 2021 року) розписка, якою підтверджується отримання грошових коштів на виконання договору будівництва житлових будинків від 22 вересня 2021 року також той факт, що кінцевою метою отримання грошових коштів від позивача було інвестування в проект "Holland Park". Оспорюваний договір за своїм змістом є схожим на договори позики, однак з урахуванням угоди від 06 вересня 2021 року, якою змінено сам предмет договору від 06 вересня 2021 року за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які сторони мали при його укладенні, такими не є. Отже, спірний договір не є результатом волевиявлення сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, які не передбачені договором від 06 вересня 2021 року, тобто наявні підстави для визнання вказаного договору удаваним. По суті оспорюваний договір разом з угодою до договору є договором доручення щодо інвестування в проект, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - відповідача, без ознак сумісної діяльності, спільних вкладень. Отже, є удаваним правочином, укладеним з порушенням встановленого порядку, а виконання договору змінить правовий статус майна (грошових коштів), яке було по суті передано не у борг, а на інвестування в проект "Holland Park". Договір позики від 06 вересня 2021 року укладено на приховання договору доручення. У зв`язку з чим просить визнати договір позики від 06.09.2021 та угоду до Договору позики від 06.09.021 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваними правочинами, вчиненими з метою приховання договору доручення; визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично укладено договір доручення від 06.09.2021 року щодо передання грошових коштів у розмірі 15 000,00 дол США в інвестування проекту «Holland Park» (а.с.98-107).

На підтвердження зустрічного позову надано копію договору позики від 06 вересня 2021 року, укладеного між сторонами (а.с.108); копію Угоди від 06 вересня 2021 року до Договору позики від 06 вересня 2021 року, відповідно до якої сторони прийняли рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті "Holland Park", який полягає в побудові і продажі житлового будинку(а.с.109); копію Меморандуму від 22 вересня 2021 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_5 , щодо співпраці у інвестиційному проекті "Holland Park - Vita village", який полягає в побудові і продажі житлового будинку (а.с. 110-111); копію Угоди № 1 від 04 листопада 2022 року до меморандуму від 22 вересня 2021 року, яка укладена між відповідачем та ОСОБА_5 , про внесення змін щодо строків завершення будівництва та продажу; підтвердження дії від імені та в інтересах, зокрема, ОСОБА_3 (а.с.112-116);

Представник позивача скористався процесуальним правом подачі відзиву на зустрічну позовну заяву у встановлений строк, в якому зазначено, що спірні правовідносини сторін виникли з договору позики від 06 вересня 2021 року, а угода до вказаного договору визначала лише цільове використання коштів. До істотних умов договору позики віднесено умови щодо суми позики, обов`язку позичальника повернути позику та строк позики. Укладений договір позики відповідає приписам ст.1046 ЦК України та містить всі істотні умови для даного виду договору. У п.1,2,3 угоди від 06 вересня 2021 року до договору позики від 06 вересня 20щ21 року було допущено технічну описку, яку відповідач намагається використати, щоб не повертати отримані ним кошти. Угода до договору позики від 06 вересня 2021 року не відповідає імперативним вимогам, що висуваються до договору доручення, а правові наслідки, які були нею передбачені у будь-якому випадку не настали та настати не могли. Договір позики та угода до нього регулюють різні правовідносини сторін, а тому є самостійними (окремими) правочинами. Інвестування коштів у проект "Holland Park" відповідач здійснював від власного імені, а не від імені та за рахунок позивача. Угода до договору позики не відповідає вимогам закону, що регулює договір доручення. Сторони не досягли згоди щодо усіх його істотних вимог, а дії, які відповідач начебто повинен був вчинити від імені позивача не відповідають вимогам ч. 1 ст. 1003 ЦК України про правомірність, конкретність та здійсненність (а.с.152-160).

Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначено, що позивач був учасником групи в Telegram, яка називається "Holland Park" (Пул) 1 транш», в якій під час електронного листування учасників проекту наявні дописи позивача. Отже, відповідач лише зобов`язався вчинити від імені та за рахунок позивача певні юридичні дії, а саме, здійснити інвестування в проект "Holland Park" (а.с.175-179).

На підтвердження відповіді на відзив надано CD-диск з оглядом сторінки групи в Telegram "Holland Park" (Пул) 1 транш» (а.с. 192); роздруківку листування (а.с. 181-182); копію Договору будівництва житлових будинків № 1 від 22 вересня 2021 року (а.с.183-185); додаткову угоду № 1 до договору будівництва житлового будинку № 1 від 22 вересня 2021 року, укладеної між відповідачем та ОСОБА_5 , що відповідач діє від імені та в інтересах, зокрема, ОСОБА_3 (а.с. 186-189); копію акту приймання та передачі коштів від 22 вересня 2021 року, підписаного ОСОБА_5 (а.с. 190).

Відповідач просить визнати договір позики від 06.09.2021 та угоду до Договору позики від 06.09.2021, що укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваними правочинами, вчиненим з метою приховання договору доручення.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено судам, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК , можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Однак відповідачем не доведено обставини, що договір позики та угода до договору позики укладені між сторонами з метою приховання договору доручення, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, відповідач просить визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично укладено договір доручення від 06.09.2021 року щодо передання грошових коштів у розмірі 15 000,00 доларів США в інвестування проекту «Holland Park».

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Згідно ч. 1,2 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повіреному, який діє як комерційний представник (стаття 243 цього Кодексу), довірителем може бути надано право відступати в інтересах довірителя від змісту доручення без попереднього запиту про це. Комерційний представник повинен в розумний строк повідомити довірителя про допущені відступи від його доручення, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однак відповідачем не доведено всі істотні умови договору, передбачені для договору доручення, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за сторонами.

Керуючись ст.ст. 99, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 192, 193, 203, 204, 215, 216, 235,509, 524, 526, 530, 533, 599, 612, 626, 627, 638, 1000, 1003, 1004, 1046, 1047, 1049 ЦК України, п.п. 2, 5, 7,25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 квітня 2024 року.

Суддя Н.Є.Арапіна