Справа № 461/2397/23 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2158/23 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Мироненко Л.Д. від 12 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 12 липня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення коштів відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 липня 2023 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що предметом даного спору, з урахуванням висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 є не визнання правочину недійсним, а застосування наслідків нікчемного правочину. Вважає, що незалежно від волевиявлення сторін нікчемного правочину, його недійсність встановлена законом визначально і для його визнання недійсним не треба звертатись до суду. Зазначає, що якщо нікчемний правочин є недійсним під час його укладення, то його нікчемність не зникає після трьох років, а зберігається. Звертає увагу, що законом не встановлено строк виконання відповідачем свого обов`язку повернути гроші, отримані ним у виконання нікчемного договору. Таким чином, законом не встановлений якийсь строк для пред`явлення вимоги про виконання відповідачем свого обов`язку (кредитор має право пред`явити таку вимогу у будь-який час). Зазначає, що ОСОБА_2 скеровувала вимогу про повернення коштів на адресу відповідача 22.03.2023 року, проте останнім коштів не повернуто, у зв`язку з чим у неї виникла необхідність звернутись до суду з позовною заявою за захистом свої прав. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних відносин строк позовної давності.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, додаткових пояснень, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що 23.05.2011 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № С 22.106.73299 від 23.05.2011 року, згідно п. 1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 14432,00 грн. Відповідно до п. 1.5 Договору, за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,2900% щомісячно від початкової суми кредиту. Додатком №1 до кредитного договору № С 22.106.73299 від 23.05.2011 року визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Кредитний договір №С22.106.73299 від 23.05.2011 року був укладений терміном до 23.05.2013 року. У відповідності до графіку щомісячних внесків при оплаті комісії щомісячно, загальний її розмір повинен був становити 4468,08 грн. Водночас, позивачем 24.03.2012 року було погашено заборгованість за кредит достроково, а тому за період з 23.06.2011 року по 24.03.2012 року фактично позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в сумі 1861,70 коп., що підтверджується випискою наданою АТ «Ідея Банк» з 23.05.2011 року по 14.04.2023 року. ОСОБА_2 вважає, що п. 1.5. Кредитного договору № С 22.106.73299 від 23.05.2011 року є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитної заборгованості підлягає поверненню. З урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ, враховуючи, що в ході розгляду даної справи, встановлено правові підстави для визнання умов кредитного договору, якими встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості нікчемними, суд приходить до переконання, що позов є підставним, однак у його задоволенні слід відмовити у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Суд враховує, що позивач просить застосувати наслідки нікчемності умов кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання якого розпочалось позивачем за договором №С22.106.73299 23.06.2011 року та закінчилось 24.03.2012 року, а позов до суду був поданий 03.04.2023 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який щодо останнього платежу, яким було погашено заборгованість за обслуговування кредиту, сплинув 25.03.2015 року. При цьому встановлено, що стороною позивачки до суду не подавались клопотання про поновлення строку позовної давності. За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, наявні в справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач втратила право на стягнення сплачених нею коштів за обслуговування кредитної заборгованості. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить, що оскільки у задоволенні позову відмовлено, суд не вбачає підстав, встановлених законом, для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

03 квітня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», у якому просив:

- стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 безпідставно сплаченої плати за кредитне обслуговування згідно кредитного договору №С22.106.73299 від 23.05.2011 року в сумі 4 468 грн. 08 коп.;

- стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 12 000 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування поданого позову покликався на те, що 23.05.2011 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №С22.106.73299 від 23.05.2011 року, згідно п.1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 14432,00 грн. Відповідно до п.1.5 кредитного договору, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,2900% щомісячно від початкової суми кредиту. Додатком №1 до кредитного договору № С22.106.73299 від 23.05.2011 року визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Загалом позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №С22.106.73299 від 23.05.2011 року, в сумі 4 468 грн. 08 коп. ОСОБА_2 вважає, що п.1.5. кредитного договору № С22.106.73299 від 23.05.2011 року є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 4 468 грн. 08 коп. підлягає поверненню. Зокрема, відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 та ч.5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним. Отже, пункт 1.5. Кредитного договору, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2 є нікчемним, а перераховані кошти на його виконання підлягають стягненню на користь позивача. Нікчемність вказаного пункту кредитного договору свідчить про відсутність підстави нарахування та отримання банком плати за обслуговування кредиту банком, як наслідок обумовлює необхідність повернення банком стягнутих на виконання вимог пункту 1.5. кредитного договору суми. Щодо витрат на правову допомогу, то орієнтовні витрати на правову допомогу становлять 10 000 грн. Згідно Акту виконаних робіт №2 від 29 березня 2023 року, виконавцем у зв`язку із наданням послуг затрачено 12 годин. Вартість адвокатської допомоги наданої замовнику згідно цього акту та договору про надання правової допомоги про надання правової допомоги від 28 червня 2022 року, складає: 12 000,00 грн. Також, ОСОБА_2 вживала заходів досудового врегулювання спору, зокрема на адресу відповідача було скеровано вимогу про повернення коштів від 16 березня 2023 року, однак жодної відповіді на вказану вимогу отримано не було.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 23.05.2011 року між Акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № С22.106.73299 від 23.05.2011 року, згідно якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 14432,00 грн.

Кредитний договір № С22.106.73299 від 23.05.2011 року був укладений терміном до 23.05.2013 року. У відповідності до графіку щомісячних внесків при оплаті комісії щомісячно, загальний її розмір повинен був становити 4468,08 грн. Водночас, позивачем 24.03.2012 року було погашено заборгованість за кредит достроково, а тому за період з 23.06.2011 року по 24.03.2012 року фактично позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, в сумі 1861,70 коп., що підтверджується випискою наданою АТ «Ідея Банк» з 23.05.2011 року по 14.04.2023 року.

Відповідно до п. 1.5 Договору, за обслуговування кредиту Банком Позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування в загальному розмірі 1,2900% щомісячно від початкової суми кредиту.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Проаналізувавши норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із положеннями ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пленум ВСУ у п.4 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснив, що судам, відповідно до ст.215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У п.7 цієї постанови ВСУ роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції правильно встановлено правові підстави для визнання умов кредитного договору, якими встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості нікчемними.

Однак, також, суд прийшов до правильного переконання, що, незважаючи на це, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Судом першої інстанції правильно вказано, що позивачка просить застосувати наслідки нікчемності умов кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання якого розпочалось позивачем за договором № С 22.106.73299 23.06.2011 року та закінчилось 24.03.2012 року, а позов до суду був поданий 03.04.2023 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який щодо останнього платежу, яким було погашено заборгованість за обслуговування кредиту, сплинув 25.03.2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачка втратила право на стягнення сплачених нею коштів за обслуговування кредитної заборгованості як безпідставних, оскільки протягом строку дії договору та з часу завершення дії кредитного договору, позивачка могла дізнатись про неправомірне стягнення з неї коштів і відповідно подати позов до суду про повернення безпідставно стягнутих коштів.

Враховуючи вказане та враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, наявні в справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачка втратила право на стягнення сплачених нею коштів за обслуговування кредитної заборгованості у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги, слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам справи, що мають значення та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра