ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1117/24 Справа № 205/4305/23 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору ,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору.

Позов мотивований тим, що позивач, ОСОБА_1 , є співробітником напрямку трудових ресурсів HR Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») та займає посаду помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Позивач зазначала, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.11.2022 року по справі № 205/8215/20 було визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» від 21.09.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , та поновлено її на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів.

Після поновлення позивача на посаді, відповідним наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош від 29.11.2022 року було призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 починаючи з 30.11.2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану.

Позивач зазначала, що АТ КБ «Приватбанк», приймаючи рішення про призупинення дії трудового договору, жодним чином його не обґрунтував, не зазначив, що конкретно перешкоджає забезпечувати роботою ОСОБА_1 , не надав конкретних відомостей та доказів про те, що він дійсно позбавлений можливості забезпечувати роботою, принаймні частково, або позбавлений можливості забезпечувати роботою дистанційно або надомна робота, скорочення тривалості робочого часу тощо.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач була змушена звернутися до суду та просити суд визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхарда Бьоша № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , починаючи з 30.11.2022 року та поновити з 30.11.2022 року дію трудового договору, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У відзиві АТ КБ «Приватбанк» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповіді на відзив, поданій представником ОСОБА_1 - адвокатом Кочергіним С.О., підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

17.01.2024 року на електрону адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Кочергіна С.О. про розгляд справи без участі позивача та її представника, підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги .

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року було призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , яка працювала на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 30.11.2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Вказаний нормативний акт індивідуальної дії було видано головою правління АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 із посиланням на ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2136-IX Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX 9 зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року №2119- IX, Указом від 18.04.2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212- IX, Указом від 17.05.2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263- IX, Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року, № 2500- IX та Указом Президента від 07.11.2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 року № 2738- IX.

Також, у спірному наказі зазначено, що у зв`язку з військовою агресією проти України, АТ КБ «Приватбанк» був змушений призупинити дію трудового договору з Керівником напрямку Заступником Керівника Дирекції Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО ОСОБА_3 . Через відсутність безпосереднього керівника Банку наразі немає можливості забезпечити роботою Помічника Керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ОСОБА_1 . Беручи до уваги відсутність обсягів роботи на обійманий Працівницею посаді та відсутність у Працівниці можливості виконання обов`язків, передбачених трудовим договором.

Судом також встановлено, а сторонами не оспорювалась та обставина, що 29.11. 2022 року ОСОБА_1 особисто було ознайомлено з Наказом голови правління АТ КБ «Приватбанк» Герхард Бьош № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 ».

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 даного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34,38,39,41 - 44,53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Таким чином, призупинення дії трудового договору в умовах наявності військової агресії проти України можливе лише при умові перебування роботодавця в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу або ж працівник не може цю роботу виконати.

Тому, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Під час розгляду справи встановлено, що на час зупинення трудового договору із позивачем, та у період такого зупинення, відповідач публічно, через розміщення у мережі інтернет, повідомляв про наявність відкритих вакансій у АТ КБ «Приватбанк», у тому числі таких вакансій, як менеджер з обслуговування корпоративних клієнтів, головний експерт з вивчення клієнтів, спеціаліст з обслуговування клієнтів тощо.

У свою чергу позивач зазначав, що мав бажання та відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень для виконання роботи на таких посадах, однак банк у жодний спосіб не пропонував позивачеві виконання трудових обов`язків на вакантних на той час посадах.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Проте, АТ КБ «ПриватБанк» не подало суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б доводили неможливість забезпечити позивача роботою за вказаними посадами, які є вільними у банку, зокрема: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання та протягом дії оспорюваного наказу тощо.

Само по собі посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що дія трудового договору із позивачем призупинена, оскільки його показники зменшилися і звузилося коло трудових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, що пов`язані саме із військовою агресією проти України та зупинення у зв`язку із цим діяльності банку, або окремих його підрозділів, відділів є необґрунтованим, та не підтвердженим будь-якими належними доказами у справі.

Як і не є підтвердженими доказами доводи представника відповідача щодо того, що в силу свого кваліфікаційно-освітнього рівня позивач не могла виконувати іншу роботу в банку, на інших посадах, які були вільними на той час.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачеві пропонувалась будь-яка з наявних вільних на той час посад.

Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» також не зазначено, що банк або його окремі підрозділи припинили роботу під час воєнного стану, банк скоротив штат, звузив обов`язки працівників тощо.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанціх, що виданий АТ КБ «ПриватБанк» спірний наказ, яким призупинено дію трудового договору з позивачем, є не обґрунтованим і не вмотивованим.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду (наслідки спливу строку позовної давності), зважаючи на наступне.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи законодавцем визначені у статті 235 КЗпП України.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Так, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у ЦПК України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.

У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував строк дії карантину і лише 27 червня 2023 року своєю постановою № 651 відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Ураховуючи викладене, місцевмй суд у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивачка не повинна була обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Така правова позиція узгоджується із постановою ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував те, що позивач була ознайомлена із наказом 29.11.2022 року, а позов про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору подала до суду 28.04.2023 року (згідно конверту а.с.17), тобто під час дії на території України карантину.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо безпідставності висновку суду першої інстанції пропуску позивачкою строку позовної давності.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, яким визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Герхарда Бьоша № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , починаючи з 30.11.2022 року; поновити дію трудового договору з 30.11.2022 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 368 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Герхарда Бьоша № Є. 28.0.0.0/1 7807872 від 29.11.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_1 , починаючи з 30.11.2022 року.

Поновити дію трудового договору з 30.11.2022 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 368 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко