РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/10281/23

Провадження № 22-ц/4815/270/24

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.

суддів: Гордійчук С.О., Боймиструка С.В.,

секретар судового засідання Мороз А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Гуль Наталією Віталіївною на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року (ухвалене у складі судді Левчука О.В.; повний текст рішення виготовлено 04 грудня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в :

08 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 2008 року між нею та ОСОБА_3 , було укладено шлюб.

30 травня 2023 року її чоловіком в Електронному суді було отримано ухвалу Острозького районного суду Рівненської області про відкриття провадження у справі №567/946/23 та позовну заяву про стягнення коштів на суму 115 000 доларів США, та їй відповідно стало відомо про те, що 19 травня 2020 року її чоловіком було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким останній отримав у ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 100 000 доларів США зі сплатою 15 % річних.

Вона не давала своєї згоди на укладення такого договору позики.

Вказувала, що для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та який виходить за межі дрібного побутового правочину потрібно обов`язково згода іншого із подружжя.

Просила суд, визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у формі боргової розписки від 19 травня 2020 року на суму 100 000 доларів США.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала передбаченого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема не довела належними і допустимими доказами наявність будь-яких обставин, які відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Твердження позивача про те, що сума позики є значною та ОСОБА_3 уклав оспорюваний договір без її відома та письмової згоди, не заслуговують на увагу, оскільки для укладання договору позики за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібно.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гуль Н.В. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 не давала згоди на укладення чоловіком договору позики.

Для вчинення правочину, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та який виходить за межі дрібного побутового правочину потрібно обов`язково згода іншого із подружжя.

При цьому, варто зазначити, що частина 2 статті 65 Сімейного кодексу України не містить визначення, що саме для укладення договору на розпорядження майном повинна бути надана згода іншого з подружжя.

У вказаній статті міститься загальне правило про те, що при укладенні будь-яких договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Варто наголосити на тому, що договір, який був укладений ОСОБА_3 виходить за межі дрібного побутового правочину і був укладений без згоди ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції не враховано правовий висновок Верховного Суду у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-260898св18), від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20), від 21 липня 2021 року (справа № 361/5840/19, провадження № 61-259св21), за якими суд повинен з`ясувати чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики на суму 100 000 доларів США від 19.05.2020 року порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , так як укладений за відсутності згоди ОСОБА_1 , оспорюваний правочин виходить за межі дрібного побутового правочин, а зобов`язання за вказаною розпискою входить до об`єкту права спільної сумісної власності, що впливає на майновий стан позивача, а тому враховуючи відсутність у відповідача необхідної дієздатності для укладення такого договору (обов`язкової згоди дружини), вказаний правочин має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Належним чином повідомлена сторона позивача у судове засідання апеляційного суду не зявилася повторно, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Після розгляду справи апеляційним судом, о 16 годині 49 хв. представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Гуль Н.В. подала клопотання про відкладення розгляду справи, яке в силу положень ст. 223 ЦПК України не може бути враховане судом.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу,що з"явилися, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що 19 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, про що склав розписку.

Факт укладення вказаного договору позики від 19 травня 2020 року відповідачем ОСОБА_3 не заперечується.

З 20 червня 2008 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 червня 2008 року.

ОСОБА_1 вважає вищезазначений кредитний договір недійсним, оскільки вона не надавала ОСОБА_3 своєї згоди на його укладення.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).

Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 09 червня 2020 року в справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17).

Доводи апеляційної скарги про не застосування судом до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду у постановах від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-260898св18), від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20), від 21 липня 2021 року (справа № 361/5840/19, провадження № 61-259св21) не заслуговують на увагу, оскільки зазначена практика Верховного Суду не є релевантною, правовідносини у вказаних справах та у справі, що переглядається у апеляційному порядку, не є подібними.

Наведені у апеляційній скарзі постанови Верховного Суду були прийняті у справах за позовами про поділ майна подружжя, визнання боргу спільним боргом подружжя, у той час як правовідносини сторін у справі що переглядається у апеляційному порядку не стосуються поділу спільного майна подружжя, оскільки предметом спору є саме визнання договору позики недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_1 адвокатом Гуль Наталією Віталіївною залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 08 березня 2024 року.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.