ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1863/24 Справа № 199/3862/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О.О Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності.

В обґрунтування позову посилався на те, що за домовленістю з ОСОБА_4 він більше 12 років відкрито володіє та користується гаражем № НОМЕР_1 , що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Гараж належав ОСОБА_4 на підставі Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 11 липня 1974 року за №6, про дозвіл на будівництво гаражу. У 2016 році між ним та ОСОБА_4 досягнуто згоди про укладення договору купівлі-продажу вищезазначеного гаражу, однак при зверненні до нотаріуса було з`ясовано що право власності на гараж не зареєстровано. Влітку 2016 року ОСОБА_4 помер. Згодом йому стало відомо що донька ОСОБА_4 - ОСОБА_3 отримала гараж у спадщину та продала його ОСОБА_5 за розпискою від 29 серпня 2017 року за 65000 грн., за участю свідка ОСОБА_6 18 травня 2021 року ОСОБА_5 продала гараж позивачу за розпискою,за 90 000 грн. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу між позивачем та ОСОБА_5 не оформлено, зв`язок з останньою втрачено, просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір-купівлі-продажу таким, що відбувся та визнати за ним право власності на гараж.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі, оскільки ним доведено правові підстави для задоволення позову. Вказував, що між ним та відповідачкою було досягнуто згоди та фактично укладено договір купівлі-продажу, втім ОСОБА_5 ухиляється від його нотаріального посвідчення та уникає його, що є підставою для захисту його порушених прав у судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не наданий.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 11 липня 1974 року за № 6 було надано дозвіл на будівництво гаражу ОСОБА_7 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Державна реєстрація права власності на вищезазначений гараж не була здійснена.

Відповідно до розписки від 29 серпня 2017 року, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , остання передала ОСОБА_3 65000 грн. за гараж, розташований біля будинку АДРЕСА_1 за участю свідка ОСОБА_6 . Про відсутність реєстрації права власності на гараж ОСОБА_2 була обізнана.

Згідно розписки від 18 травня 2021 року, ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 90000 грн. за гараж, розташований біля будинку АДРЕСА_1 .

Також, позивачем додано до матеріалів справи копію технічного паспорту на гараж, що розташований за адресою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , виготовленого станом на 30 вересня 2022 року, та копію звіту про оцінку вищезазначеного гаражу від 19 жовтня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з врахуванням встановлених обставин, виходив із того, що позивачем не доведено правових підстав для його задоволення. Розписка від 18 травня 2021 року, складена у простій письмовій формі, в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України, не є укладеним договором купівлі - продажу гаражу, оскільки сам гараж не є належним чином зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, тому відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на гараж, що є предметом вказаного правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно, до якого належить і капітальний гараж, має бути зареєстроване у порядку, встановленому чинним законодавством. Цей порядок регламентується Законом України № 1952-IV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»

На підтвердження викладених в позові доводів позивачем додано розписку від 18 травня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від позивача 90 000 грн. за гараж, розташований біля будинку АДРЕСА_1 .

Також із матеріалів справи встановлено, що державна реєстрація права власності на спірний гараж відсутня.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розписка від 18 травня 2021 року, укладена у простій письмовій формі, в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України, не є укладеним договором купівлі - продажу гаражу, оскільки сам гараж не має статусу у розумінні об`єкта нерухомого майна бо не є належним чином зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини по даній справі, оскільки позивачем доведено правові підстави для задоволення позову. Вказував, що між ним та відповідачкою було досягнуто згоди та фактично укладено договір купівлі-продажу, втім ОСОБА_5 ухиляється від його нотаріального посвідчення та уникає його, що є підставою для захисту його порушених прав у судовому порядку, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для задоволення позову. Правових підстав для задоволення позову, за фактичних встановлених у даній справі обставин, позивачем не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 квітня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров