ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 214/4369/21

провадження № 61-9949св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - державний нотаріус П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитна Наталя Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року у складі судді Сіденка С. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитна Н. В., про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовну заяву обґрунтував тим, що він є сином ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначив, що останні роки свого життя мати мешкала у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , разом з братом позивача - ОСОБА_4 , його дружиною та сином ОСОБА_2 -відповідачем у справі.

Вказану квартиру мати набула в порядку обміну житла за радянських часів, за рахунок житла, яке було надано державою на родину, тобто, у тому числі й на позивача та відповідача.

Позивач був більш самостійний ніж брат, а тому мешкав окремо і через відсутність реєстрації місця проживання у цій квартирі, не брав участі в приватизації, а тому після приватизації її власниками стали брат позивача ОСОБА_4 та мати позивача ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач за свій рахунок здійснив її поховання, поминки, встановив надгробний пам`ятник. ОСОБА_4 та члени його родини участі в цьому не брали.

Після смерті матері залишилася спадщина у вигляді частки у вказаній квартирі.

У травні 2015 року до позивача приїхав його брат ОСОБА_4 та попрохав віддати свідоцтво про смерть матері, яке отримував позивач, та документи на квартиру, бо йому потрібно оформлювати спадщину, так як померла склала на його ім`я заповіт. Поважаючи волю матері, позивач віддав братові всі документи.

06 травня 2021 року, в день річниці смерті матері, до позивача приїхав відповідач зі своєю матір`ю та повідомили про необхідність прибути до нотаріуса Оксамитної Н. В. підписати папери, бо ОСОБА_4 помер, вони його вже давно поховали, про що позивача навіть не сповістили, а тепер оформлюють спадщину після смерті брата.

З`ясовуючи у відповідача про причину у зв`язку з якою необхідно прибути до нотаріуса, відповідач сказав, що є якийсь заповіт ОСОБА_3 , але він у цьому нічого не розуміє. Лише від державного нотаріуса Оксамитної Н. В. 07 травня 2021 року позивач дізнався, що його матір ОСОБА_3 заповіла все майно йому, а ОСОБА_4 повідомив нотаріуса, що позивач є безвісти зниклим, сподіваючись таким чином оформити спадщину на себе.

Позивач зазначив, що до цього моменту про існування заповіту матері ОСОБА_1 не знав.

Зі слів нотаріуса, позивач дізнався, що про заповіт їй стало відомо з відомостей у реєстрах, і лише після цього відповідач приніс заповіт нотаріусу. Через введення позивача братом в оману та несумлінну поведінку відповідача та його матері, ОСОБА_1 вчасно не звернувся до нотаріуса за прийняттям спадщини.

Позивач стверджував, що вони це вчинили навмисно, щоб він пропустив строк і таким чином, перешкодити праву спадкування.

Дізнавшись про заповіт, 26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до П`ятої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Нотаріус завела спадкову справу № 179/2021, у спадковому реєстрі № 67713869, однак відмовила у вчиненні нотаріальної дії постановою від 26 травня 2022 року.

Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус Оксамитна Н. В. мотивувала пропуском позивачем 6-ти місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вважаючи причину пропуску строку звернення до нотаріуса поважною, позивач змушений був звернутися до суду з цим позовом.

З огляду на викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном у три місяці, та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк - три місяці (з дня набрання рішенням суду законної сили) на подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат зі сплати судового збору 908,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не був зареєстрований та не проживав разом із померлою ОСОБА_3 , після смерті спадкодавиці йому не було повідомлено про наявність заповіту та спадкоємця за цим заповітом, так як спадкова справа не заводилась, про вказаний заповіт позивачу стало відомо лише у травні 2021 року, тому необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою нарішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)).

Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- проігнорували те, що необізнаність позивача про існування заповіту ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення цих дій;

- безпідставно взяли до уваги покази свідка ОСОБА_6 про введення в оману позивача та відхилили протилежні покази свідка ОСОБА_7 .

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Захарова М. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 04 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року передано судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області матеріали справи № 214/4369/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У серпні 2023 року матеріали справи № 214/4369/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , його батьками є: мати - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_8 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

За життя ОСОБА_3 20 серпня 2002 року склала заповіт, яким заповіла усе своє майно позивачу ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л. С., зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 8270242 та станом на 26 травня 2021 року є чинним.

Згідно з інформацією з реєстру територіальної громади міста Кривий Ріг, ОСОБА_3 з 31 жовтня 2013 року до 03 липня 2015 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . На день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім неї за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 26 травня 2021 року звернувся до П`ятої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та державним нотаріусом 26 травня 2021 року заведена спадкова справа № 179/2021, номер у Спадковому реєстрі № 67713869.

Державний нотаріус П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитна Н. В. видала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 травня 2021 року, у зв`язку з недоведенням факту проживання із спадкодавцем на день смерті за однією адресою та пропуском встановленого законом шестимісячного строку.

На ухвалу суду від П`ятої криворізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 117/2021 до майна померлого ОСОБА_4 , у супровідному листі до якої додатково зазначено, що при заведенні зазначеної спадкової справи нотаріус з`ясував про наявність заповіту від померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , про що телефоном повідомив особу, вказану у заповіті.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що строк для прийняття спадщини після ОСОБА_3 ним пропущено з поважних причин, оскільки він не знав про наявність заповіту на його ім`я.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не був зареєстрований та не проживав разом із померлою ОСОБА_3 , після смерті спадкодавиці йому не було повідомлено про наявність заповіту та спадкоємця за цим заповітом, так як спадкова справа не заводилась, про вказаний заповіт позивачу стало відомо лише у травні 2021 року, тому необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Із такими висновками судів Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України, до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Правила частини третьої 1272 ЦК України про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Зазначені правила не залежать від того, чи здійснюється спадкування за заповітом або за законом.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Тобто, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. І при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини суду потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Однак такі висновки є застосовними лише щодо спорів за участю спадкоємців за заповітом, які не належать до спадкоємців заповідача першої черги за законом, тобто стосуються обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 755/21472/15-ц (провадження № 61-1765св19).

У справі, що переглядається, суди встановили та підтверджуються матеріалами справи, що позивач знав про відкриття спадщини і, як спадкоємець за законом першої черги, який на час смерті спадкодавиці ОСОБА_3 не проживав з нею, для прийняття спадщини мав подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини відповідно до вимог частини першої статті 1270 ЦК України, однак протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини цього не зробив.

За таких обставин колегія суддів вважає, що обставини, на які посилалася ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог, а саме: необізнаність про наявність заповіту ОСОБА_3 , складеного на його ім`я, не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки позивач не був позбавлений можливості з`ясувати зміст заповіту матері у строк, встановлений законом для прийняття спадщини, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви, у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку про прийняття спадщини, оскільки він є сином спадкодавиці ОСОБА_3 , йому було відомо про смерть матері та про наявність спадкового майна після її смерті, є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері, для підтвердження наміру прийняти спадщину в силу положень статей 1269, 1270 ЦК України мав би звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавці, проте у шестимісячний строк до нотаріуса із такою заявою не звертався.

Обізнаність позивача про наявність заповіту лише в травні 2021 року не змінює передбачений статтею 1261 ЦК України загальний порядок спадкування за законом.

Інших причин щодо пропуску строку для прийняття спадщини позивач не навів.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи справу, на вказане уваги не звернули, не врахували висновків Верховного Суду та дійшли помилкового висновку щодо наявності підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

Тож підстави відкриття касаційного провадження у цій справі, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але судами допущено неправильне застосування норм матеріального права, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн та касаційної скарги у розмірі 1 816 грн, а всього 3 178 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитна Наталя Василівна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3 178 (три тисячі сто сімдесят вісім) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець