КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/3365/24
УХВАЛА

23.04.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

22.04.2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним, в якій заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом:

- встановлення заборони державному нотаріусу Київської держаної нотаріальної контори у місті Одесі Сальніковій З.В. видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в рамках спадкової справи №1051/2023, а саме заборонити видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 45/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0192 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог заявник стверджує, що він ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 . Мати заявника ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно і права, у тому числі на 45/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0192 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджує заявник, він та його сестра у встановлений законом 6 місячний строк звернулись до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса з заявами про прийняття спадщини за законом, за наслідком чого була заведена спадкова справа.

Однак, заявник дізнався, що за час життя його матір склала заповіт на користь третьої особи, яка за відомостями заявника є ОСОБА_4 , яка проживала у 2017 році в житловому будинку його матері.

В якості підстав та необхідності забезпечення позову, заявник стверджує що в нього є підстави вважати, що заповіт складений його померлою матір`ю на ім`я ОСОБА_4 є недійсним, за наслідком чого він має намір звернутись до суду з відповідним позовом про визнання цього заповіту недійсним, що свідчить про необхідність забезпечення позову у заявлений спосіб.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з п.1 ч.1 ст.151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Як вбачається з заяви, заявник має намір подати до суду позов про визнання заповіту недійсним, який у тому числі стосується спадкового майна, зокрема 45/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0192 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно територіального розподілу міста належить до Київського району міста Одеси, а відтак майбутній позов у відповідності до ч. 1ст. 30 ЦПК України підсудний Київському районному суду міста Одеси.

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява заявника відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, підсудна Київському районному суду міста Одеси, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Отже забезпечуючи позов, суд виходить з тих видів такого забезпечення, які передбаченні чинним процесуальним законодавством у відповідності до ст. 150 ЦПК України.

Частиною 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушенні вищевикладених приписів, заявником не доведено і не обґрунтовано у поданій заяві, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, крім посилання на загальні підстави норм процесуального законодавства, що регулюють порядок забезпечення позову та загальний намір на звернення до суду з позовом про оспорювання заповіту.

Крім того, заявник посилаючись на необхідність встановлення заборони нотаріусу вчиняти дії з видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, в порушення положень ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу на підтвердження викладених доводів про те, що він ОСОБА_1 реалізував право на подання заяви про прийняття спадщини, а також, що померлою дійсно було складено заповіт, який є чинним.

За наслідком чого, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд позбавлений можливості встановити, що між сторонами наявний спір стосовно складеного спадкодавцем заповіту.

Крім того, судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 8-1 Закону України «Про нотаріат», встановлена заборона будь-якого втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов`язків.

Відповідно до підпункту 4.13 пункту 4 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Отже, чинним законодавством України прямо передбачений обов`язок нотаріуса зупинити нотаріальне провадження, тобто тимчасово припинити вчинення нотаріальних дій на невизначений строк, за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою.

З огляду на викладене, враховуючи наявність спеціальної правової норми, яка імперативно визначає підставу обов`язкового зупинення нотаріусом вчинення нотаріальних дій на підставі письмової заяви позивача, як заінтересованої особи, а також приймаючи недоведеність викладених у заяві доводів, не підтвердження заявником наявного між сторонами спору, а також враховуючи, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу, суд приходить до висновку про недоведеність заявником, що не вжиття судом обраного ним заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення його вимог.

На підставі викладеного, суд вважає заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову, не підлягаючою задоволенню.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позову, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.