"27" травня 2024 р.
Справа № 642/7219/23
Номер провадження 2/642/435/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря- Крамарової Н.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що 05 червня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського управління юстиції, про що складений відповідний актовий запис №148 Свідоцтво (видане повторно) 27 вересня 2023р Серія НОМЕР_1 . Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий, зареєстрований за Відповідачем. На даний час за позовною заявою позивача розглядається цивільна справа у Ленінському районному суді м. Харкова справа №642/5922/23 про розірвання шлюбу між сторонами. Угоди про добровільний поділ спільного подружнього майна між сторонами не досягнуто. На час звернення позивача до суду із позовом про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя зазначений транспортний засіб знаходится у повному володінні, користуванні та розпорядженні відповідача. Вартість автомобіль марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 ., колір сірий, становить 580000 грн. 00 коп., яка підтверджується довідкою про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, а саме: колісного транспортного засобу марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий. Вартість частини вказаного автомобіля складає 290000грн.00 коп.

Суддею Ленінського районного суду м. Харкова ухвалою від 19 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

22.02.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що спірний автомобіль за усною домовленістю між позивачем та відповідачем залишається за відповідачем, а також зазначено, що позивач на здійснення своєї господарської діяльності витратив сумісні гроші, а також в нього в квартирі залишалися грошові кошти в сумі 4000євро, які є спільною сумісною власністю подружжя, тобто майно, яке залишив собі позивач значно перевищує половину вартості автомобілю. Що стосується довідки про незалежну оцінку ринкової вартості автомобіля від 2023 року, то ця оцінка робилася оцінювачем без огляду автомобіля, а тому оцінювач не міг надати об`єктивну ринкову вартість автомобіля без його огляду, бо він, відповідач, не надавав автомобіль для проведення незалежної оцінки ринкової вартості транспортного засобу, а вартість автомобіля є значно нижчою. Окрім того зазначено, що сплата позивачу частки від вартості майна є для відповідача значною сумою, а оскільки на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина та непрацездатні батьки похилого віку, то стягнення вказаної позивачем суми ускладнить її звичний спосіб життя та залишить без засобів для існування. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача 28.02.2024 надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивач не визнає жодних фактів викладених відповідачем у відзиві та наголосив, що відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів та фактів. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, також зазначили, що не погоджуються з оціночною вартістю автомобіля, вважаючи її завищеною.

Суд, вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.09.2023, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 02.11.2010, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 автомобіль легковий, марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий, реєстраційний № НОМЕР_2 , дата реєстрації 04.09.2021, зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Факт придбання спірного автомобіля під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами не заперечується.

З довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складеної ФОП ОСОБА_6 від 16.11.2023 найбільш вірогідна сума грошей, яку б міг отримати власник колісного транспортного засобу марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , н омер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий, вартість якого становить 580000 грн. 00.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Таким чином, суд робить висновок про те, що спірне майно, а саме: автомобіль легковий, марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий, реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 набуто сторонами за час шлюбу і воно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між ними.

Презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростовано, вона не довела належними та допустимими доказами, що придбала майно за особисті грошові кошти та в особистих інтересах.

Враховуючи, що факт окремого проживання сторін у справі, що не оспорюється сторонами, суд підсумовує, що за наявності у подружжя спільного сумісного майна у виді автомобілю, позивач позбавлений можливості користування зазначеним автомобілем внаслідок окремого проживання, в той час як можливість реалізації свого права власності відповідачем збережена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ майна подружжя та визнання права власності на автомобіль підлягає задоволенню.

Позивач на обґрунтування вартості спірного автомобілю надав довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складеної ФОП ОСОБА_6 від 16.11.2023, згідно якої вартість автомобілю складає 580 000,00 грн. Відповідач не погодилася із визначеною вартістю автомобіля, однак на спростування визначеної вартості автомобіля інших доказів суду не надала, не зверталася із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надала суду заперечень щодо оцінки майна з підтвердженням належними доказами, а тому суд дійшов висновку, що саме ці обставини підлягають врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя, а тому вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 290 000,00 грн. як грошову компенсацію вартості частини автомобілю. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) та Постанова Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.

Крім того, суд вважає, що питання щодо привласнення позивачем грошових коштів, які є спільним бюджетом сторін, не входять до предмета доказування у цій справі. Тому відповідні доводи відповідача не мають правового значення у спорі про поділ майна подружжя, у якому вона на спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне рухоме майно.

ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору, а саме: судовий збір за подання заяви про поділ майна подружжя у розмірі 2900 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір за звернення до суду з цим позовом в сумі, а всього 2900,00 грн.

Керуючись статтями ст..ст. 63,62,68,70,71 СК України, ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 166, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в порядку поділу майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 автомобіль марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_6 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий, який, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки «NISSAN», моделі LEAF, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_6 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 , колір сірий в сумі 290000 ( двісті дев`яносто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в сумі 2900 ( дві тисячі дев`ятсот) грн. 00 коп.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.05.2024.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2

Головуючий Суддя: В.Г. Пашнєв