ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року місто Чернівці справа №726/258/24

провадження №22-ц/822/305/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Собчук І.Ю.

за участю: заявниці ОСОБА_1

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2024 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, головуючий в суді першої інстанції суддя Мілінчук С.В.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, де заінтересована особа ОСОБА_2

Посилалася на те, що 12 червня 2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. У період шлюбу у них народилось двоє дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, у неї є дитина від першого шлюбу ОСОБА_5 .

Вказує, що нещодавно звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Причиною цього стало неодноразове вчинення домашнього насилля з боку її чоловіка - ОСОБА_2 , щодо неї та дітей.

Вказує, що вона тривалий час замовчувала факти вчинення щодо неї насильства, боячись людського осуду.

Однак, 22 грудня 2023 року, внаслідок вчинення чоловіком чергового випадку насилля в присутності малолітньої доньки ОСОБА_5 , вона зателефонувала до поліції. У подальшому ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Після цього, 26 грудня 2023 року, вона разом із дітьми переїхала до Центру доброти мами та дитини «Місто добра», де знаходиться до тепер, отримує вона та діти психологічну допомогу.

Переконує, що останній продовжує надалі психологічно її принижувати, систематично чинить щодо неї маніпуляції та тиск, залякує, погрожує спалити будинок, принижує, вчиняє психологічний тиск, телефонує та надсилає повідомлення з погрозами у месенджерах.

Просила видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці її та трьох дітей проживання за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців, заборонити йому наближатись на відстань не менше 150 метрів до місця проживання її та дітей строком на 6 місяців, заборонити вести телефонні переговори, листування, електронну адресу чи соціальні мережі та контактувати будь-яким іншим способом із нею та дітьми строком на 6 місяців, заборонити особисто чи через третіх осіб розшукувати її та дітей, якщо вона разом із дітьми за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та у будь який спосіб спілкуватись з ними строком на 6 місяців.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити вимоги заяви повністю.

В апеляційній скарзі наводять обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в заяві та свої доводи мотивує тим, що нею подано достатньо доказів щодо вчинення домашнього насильства щодо неї та дітей, а тому заяву необхідно задовольнити.

Вказала, що станом на сьогодні через потерпання від домашнього насильства з боку чоловіка та через страх за своє та дітей життя та здоров`я, вона змушена була покинути дім та поїхати в прихисток для матері та дитини «Місто Добра». Однак, вона має намір повернутись додому, щоб діти продовжували відвідувати дитячий садок, проте через відсутність припису вона не почувається в безпеці і не може захистити себе та дітей.

Незважаючи на побачення батька з дітьми у прихистку «Місто добра», діти все ж таки батька бояться.

Просила вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Щодо можливості розгляду справи у відсутність ОСОБА_2 .

Виконуючи вимоги процесуального законодавства судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 належним чином повідомлено про розгляд апеляційної скарги, однак ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, спрямував до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність (а.с.73).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 12 червня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12 червня 2019 року (а.с.6).

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 06 червня 2019 року, № НОМЕР_3 від 06 липня 2021 року (а.с.8, 9).

До складу сім`ї входить також донька заявниці від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 12 серпня 2015 року (а.с.7).

Згідно довідки №616 від 18 червня 2019 року заявник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 січня 2024 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Згідно постанови вбачається, що 22 грудня 2023 року, близько 18 години 30 хвилин, перебуваючи за місцем проживання у п`яному вигляді, вчинив словесну суперечку зі своєю дружиною ОСОБА_1 в ході якої ображав її нецензурною лайкою та кілька разів вдарив в присутності неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

Згідно довідки №3 від 22 січня 2024 року, вбачається, що з 26 грудня 2023 року ОСОБА_1 та троє її малолітніх дітей проживають у центрі матері та дитини «Місто добра», що знаходиться по АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю житла (а.с.10).

В матеріалах справи міститься психологічний висновок складений директором «Міста добра» та психологом, у якому описано анамнез та обстеження ОСОБА_1 . У висновку описано пояснення ОСОБА_1 , яка зазначає, що її чоловік ОСОБА_2 систематично вчиняє психологічне насилля щодо неї та дітей, погрожує їй фізичною розправою. Переконує, що діти дуже бояться батька та в жодному разі не бажають повертатись додому. Вказані обставини записані зі слів ОСОБА_1 . Вказаним висновком, рекомендовано забезпечити ОСОБА_1 максимально комфортні та безпечні умови з подальшою роботою по темі домашнього насилля (а.с.13-14).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником не долучено до матеріалів справи доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня, не надано доказів того, що ОСОБА_2 здійснює психологічний тиск на неї шляхом надіслання повідомлень у месенджерах, які містять погрози та залякування. Сам по собі факт тимчасового проживають у центрі «Місто добра», як обґрунтування заявленої вимоги, не доводить необхідності застосування до кривдника обмежувального припису. Не надано доказів, що малолітні діти заявника є потерпілими від насилля в сім`ї, а тому такі вимоги також є не обґрунтованими. Заявницею не надано доказів про систематичність поведінки ОСОБА_2 яка, наче б то, триває тривалий час.

Встановлення тих обмежень які просить заявниця, у своїй сукупності є крайнім заходом, навіть у випадку встановлення високих ризиків небезпеки, яка загрожує постраждалій особі та повинні застосовуватись співмірно, виходячи із конкретних обставин.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає

права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 27 Конституції України регламентовано, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України

«Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї

чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім

чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають

(не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно

від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України

«Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань

до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання

та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу,

яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання

та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається

на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається

на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання

та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків

це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві

про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини,

що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису,

та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності

та недоведеності вимог заяви.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі №711/3693/22 зазначено, що: «…обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків.

Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону.

Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками…».

У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №127/9600/22 вказано, що: «…обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях…».

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20 зазначено про те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі

яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними

є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи,

які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,

не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81

ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста

статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази

не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі, яка переглядається, на підтвердження своїх вимог заявниця надала суду копію постанови Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 січня 2024 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення та терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 .

З наданого термінового заборонного припису стосовно кривдника ОСОБА_2 від 22 грудня 2023 року вбачається, що у зв`язку зі скоєнням ОСОБА_2 домашнього насильства відносно нього застосовано заходи термінового заборонного припису строком на 10 (десять) діб, яким кривдника зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь який спосіб контактувати з постраждалою особою.

З наданої заявницею постанови вбачається, що 22 грудня 2023 року ОСОБА_2 за місцем проживання в п`яному вигляді вчинив словесну суперечку із дружиною ОСОБА_1 , в ході якої ображав нецензурною лайкою та кілька разів вдарив, чим вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру в присутності малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також, ОСОБА_2 22 грудня 2023 року о 18 год. 30 хв. за місцем проживання в п`яному вигляді вчинив словесну суперечку із дружиною ОСОБА_1 , в ході якої ображав останню лайливими словами, а згодом наніс декілька ударів в область обличчя, чим вчинив домашнє насильство, яке виражалося в умисному вчиненні діянь психологічного та фізичного характеру, що в подальшому могло завдати шкоди фізичному чи психічному здоров`ю останньої.

Крім цього, апеляційний суд враховує, що матеріалами справи підтверджено, що заявниця ОСОБА_1 з трьома дітьми вимушена була покинути своє місце постійного проживання, оскільки відчувала реальну загрозу для свого та дітей життя.

Також, вже протягом тривалого часу заявниця з дітьми проживає в місті Чернівці в центрі доброти для мами і дитини «Місто Добра», де разом з дітьми отримують психологічну допомогу, що в свою чергу підтверджує наведені доводи заявниці як в позові, так і в апеляційній скарзі.

Крім цього, заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні надала пояснення колегії суддів про те, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв відносно неї різного виду та характеру насильство, а саме знаходячись в стані алкогольного сп`яніння душив її, наносив побої, змушував її до інтиму. Однак вона не зверталась до правоохоронних органів, оскільки боялась. Вказала, що ОСОБА_2 часто вчиняв насильство в присутності дітей і діти його бояться.

Колегія суддів аналізуючи матеріали справи та пояснення заявниці вважає, що звернувшись до суду, вона мала на меті вжити заходів попередження вірогідного продовження чи повторення вчинення насильства з боку ОСОБА_2 , запобігти настанню тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також шкоди постраждалої особи. Оцінка ризиків існує за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення насильства, що виходить зі свідчень заявниці, письмових доказів, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників й умов, які створюють небезпеку для цієї особи та дітей. Фактор небезпеки (ризику) вчинення домашнього насильства визначений судом за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання негативних наслідків у подальшому, в разі вчинення домашнього насильства.

Видача такого припису направлена на забезпечення першочергової безпеки заявниці та її дітей.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19).

Також, апеляційний суд враховує, що згідно положень ст. 350-6 ЦПК України видача обмежувального припису на строк шість місяців є максимальним терміном і обмежувальний припис може бути видано на строк від одного місяця.

Так, в поданій заяві заявницею взагалі не наведено аргументів видачі обмежувального припису на максимальний строк.

В той же час, зважаючи на наявність в учасників справи трьох дітей та у зв`язку з цим необхідність спілкування батьків для спільного виховання дітей, а також вчинення інших необхідних дій в інтересах дітей, колегія суддів вважає, що видача обмежувального припису на строк шість місяців є досить тривалою в такій ситуації. Тому, з урахуванням інтересів дітей та спільного обов`язку обох батьків щодо їх виховання і утримання, колегія суддів приходить до висновку, що обмежувальний припис необхідно видати на строк три місяці.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом.

З урахуванням вищевикладених норм матеріального та процесуального права, наданих ОСОБА_1 доказів, колегія суддів вважає, що заявницею доведено наявність обставин, які відповідно до положень Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», дають підстави для часткового задоволення заяви про видачу обмежувального припису на строк 3 місяці.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є доведеними та обґрунтованими, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2024 року слід скасувати та заяву задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 06 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , поклавши на нього на строк 3 (три) місяця такі обов`язки:

-заборонити кривднику Чепига ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та трьома дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити кривднику наближатися до вказаного будинковолодіння на відстань не менше 50 метрів;

-заборонити кривднику Чепига ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

-заборонити кривднику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею .

Встановити строк дії обмежувального припису 3 (три) місяці, з часу проголошення даного судового рішення.

Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Попередити ОСОБА_2 , що за умисне невиконання обмежувальних приписів передбачена кримінальна відповідальність за ст. 390-1 КК України.

Рішення суду про видачу обмежувального припису допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк