П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Справа №761/42041/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/4620/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Фролової І.В. 30 травня 2023 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Сидорова Ірина Миколаївна про спростування недостовірних відомостей,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати недостовірними відомості, наведені Генеральним директором Національного музею історії України ОСОБА_1 у характеристиці від 28 вересня 2021 року, а саме інформацію:

«…Призначення відбулося Наказом НМІУ від 07 березня 2018 року № 28/2 -к без відповідної базової освіти та досвіду роботи в галузі музейної справи, всупереч кваліфікаційних вимог та вимог посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ - МІКУ, затвердженої генеральним директором НМІУ від 20 березня 2018 року. Кваліфікаційні вимоги до вказаної посади відповідного напрямку підготовки, стаж музейної роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 1 року, або не менше 3 років.

…

За час роботи на посаді завідувача філіалом виявив організаторські здібності, але за браком досвіду роботи в музейній справі, відсутності відповідної базової освіти, має проблеми в плануванні та усвідомленні змісту роботи, скеровує роботу підрозділу за поточними завданнями, отриманими від керівництва музею.

В роботі виявляв самовпевненість, приймав самочинні та некомпетентні рішення всупереч встановленому режиму охорони майна музею, не інформуючи про це адміністрацію, без надання пояснення та уникаючи дисциплінарної відповідальності.

В колективі музею ставлення до ОСОБА_2 є неоднозначним. Вчиняв дії на шкоду репутації НМІУ…»

- зобов`язати Генерального директора Національного музею України ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, шляхом відкликання зазначеної характеристики у адвоката Сидорової І.М.;

- стягнути з Генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов'язані зі сплатою судового збору та поштові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 березня 2018 року відповідно до Наказу НМІУ №28/2-к від 07 березня 2018 року (Про прийняття на роботу) позивач був призначений на посаду Завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ. 17 березня 2020 року на посаду Генерального директора Національного музею історії України був призначений ОСОБА_1 10 серпня 2021 року адвокат Сидорова Ірина Миколаївна звернулась з Адвокатським запитом №360 до Генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_1. про надання характеристики з місця роботи щодо свого клієнта, завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ ОСОБА_2. 17 вересня 2021 року адвокат Сидорова І.М. направила на адресу Національного музею історії України повторний адвокатський запит №355 з проханням надати характеристику з місця роботи завідувача Філіалом НМІУ-МІКУ ОСОБА_2. 28 вересня 2021 року НМІУ надало документи, що запитувались у зазначених вище адвокатських запитах, а саме: оригінал Характеристики з місця роботи позивача. Враховуючи, що інформація, яка наведена у вказаній Характеристиці є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, останній звернувся з позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Сидорова Ірина Миколаївна про спростування недостовірних відомостей- задоволено.

Визнано недостовірними відомості про ОСОБА_2 , наведені Генеральним директором Національного музею історії України Андращуком Федором Олександровичем у Характеристиці від 28 вересня 2021 року Вих. №б/н, а саме:

«Призначення відбулося наказом НМІУ від 07 березня 2018 року №28/2-к (Про прийняття на роботу), без відповідної базової освіти та досвіду роботи в галузі музейної справи, всупереч кваліфікаційних вимог та вимог посадової інструкції завідувача філіалу НМІУ-МІКУ, затвердженої генеральним директором НМІУ від 20 березня 2018 року Кваліфікаційні вимоги до вказаної посади - повна вища освіта відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), стаж музейної роботи за професіями керівників нижчого рівня не менше 1 року (магістр), або не менше 3 років (спеціаліст).

За час роботи на посаді завідувача філіалом виявив організаторські здібності, але за браком досвіду роботи в музейній справі, відсутності відповідної базової освіти, має проблеми в плануванні та усвідомленні змісту роботи. Скеровує роботу підрозділу за поточними завданнями, отриманими від керівництва музею.

…

В роботі виявляв самовпевненість, приймав самочинні та некомпетентні рішення всупереч встановленому режиму охорони майна музею, не інформуючи про це адміністрацію, без надання пояснення та уникаючи дисциплінарної відповідальності.

В колективі музею ставлення до ОСОБА_2 є неоднозначним. Вчиняв дії на шкоду репутації закладу.».

Зобов`язано Генерального директора Національного музею України ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, шляхом відкликання характеристики від 28 вересня 2021 року Вих. №б/н у адвоката Ради адвокатів м. Києва (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №000970 від 17 серпня 2020 року) Сидорової Ірини Миколаївни ;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908, 00 грн та 64,00 грн поштових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію є фактичними твердженнями та за своїм змістом спрямована на заподіяння шкоди діловій репутації позивача, дискредитацію його в очах широкого кола осіб.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та підлягає скасуванню. Зазначає, що судом першої інстанції задоволено по суті позовні вимоги ОСОБА_2 до неналежного відповідача, чим порушено норми процесуального права. Зазначає, що відповідачем за даним позовом мав бути Національний музей історії України, оскільки позивач оспорює достовірність інформації, яка міститься в документі, виданому юридичною особою - Національним музеєм історії України (НМІУ), а не ОСОБА_1 , як фізичною особою. Національний музей історії України надав відповідь на адвокатський запит на бланку установи та здійснив реєстрацію листа у встановленому порядку. Зазначає, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, однак суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги до неналежного відповідача, чим порушив норми процесуального права.

Вказує, що суд безпідставно визнав встановленою обставину щодо поширення інформації, яка містилась в характеристиці, оскільки зазначена інформацію стосувалась позивача і надавалась на запит його представника (адвоката) за його згодою, тобто фактично позивачу. Також зазначає, що відомості про позивача, що містяться в характеристиці, є персональними даними. Надаючи інформацію про позивача у відповідь на адвокатський запит, НМІУ не порушив жодних норм законодавства, оскільки позивач, підписавши договір з адвокатом, уповноважив останнього на отримання таких даних, тобто надав згоду на поширення такої інформації адвокату. Отже, надання музеєм інформації про позивача його адвокату за згодою самого позивача жодним чином не порушує його права та не може завдавати жодної шкоди його репутації.

Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, зокрема, щодо кваліфікації позивача, без підтвердження їх будь-якими доказами.

Також вказує на те, що мотивувальна частина рішення не відповідає вимогам ч.4 ст. 365 ЦПК України. Суд не здійснив оцінки жодного аргументу відповідача, не дослідив жодного наданого відповідачем доказу, а відповідач, зокрема, звертав увагу на те, що інформація, що міститься в характеристиці, складається, як з конкретних фактів так і оціночних суджень особи позивача його роботодавцем та не підлягає ні підтвердженню, ні спростуванню. Виявлення керівником відсутності компетенції у підлеглих працівників - це виключно його суб`єктивне сприйняття, на яке він право з огляду на характер виконуваних ним обов`язків та рівень особистої відповідальності за результати діяльності установи. Висловлення думки про недостаню компетентність , імпульсивність, незріле сприйняття обставин не є ані недостовірною інформацією, ані інформацією, яка порочить честь і гідність. Зазначене висловлювання також не містить образи чи наклепу.

Звертає увагу, що суд першої інстанції визнав недостовірною також інформацію, яка апріорі є достовірною та на якій ґрунтуються позовні вимоги, зокрема, «призначення відбулось наказом НМІУ від 07березня 2018 року №28/2-к (про прийняття на роботу) та ін.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, електронною поштою, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_2 протягом 2018 - 2021 років працював на посаді керівника Філіалу НМІУ-МІКУ. Відповідач ОСОБА_1 був призначений на посаду Генерального директора Національного музею історії України 17 березня 2020 року.

10 серпня 2021 року адвокат Сидорова І.М. звернулась з адвокатським запитом №360 до Генерального директора Національного музею історії України Анрощука Ф.О. про надання характеристики з місця роботи щодо свого клієнта, завідувача філіалом НМІУ - МІКУ ОСОБА_2. /а.с.22/.

17 вересня 2021 року адвокат Сидорова І.М. направила на адресу Національного музею історії України повторний адвокатський запит №355 з проханням надати характеристику з місця роботи завідувача Філіалом НМІУ - МІКУ ОСОБА_2. /а.с.18-19/.

Національний музею історії України у додатку до листа від 28 вересня 2021 року надав документи, що запитувались у зазначених вище адвокатських запитах, а саме: оригінал характеристики з місця роботи завідувача Філіалом Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України ОСОБА_2 за підписом Генерального директора НМІУ Анрощука Ф.О .

Характеристика надана за підписом генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_1 яка містила інформацію, яка становить предмет спору /а.с.25/.

Відповідно до ч.ч. 1,4,5 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

В порядку ч.ч.1-3 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За правилами встановленими ч.ч.1,6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц вказала на те, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

У Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 Верховний Суд роз`яснив, що найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом і у інших постановах, зокрема, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17, від 13 березня2023 року у справі № 752/10174/20.

З наведених обставин справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом був визначений склад учасників справи: відповідач ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Сидорова І.М . Предмет позову становить спростування недостовірних відомостей викладених у характеристиці наданій позивачу, як працівнику.

При цьому у самих позовних вимогах позивач просить визнати недостовірними відомості, наведені Генеральним директором Національного музею історії України Андрощуком Ф.О. у характеристиці, зобов`язати Генерального директора Національного музею України ОСОБА_1. спростувати недостовірну інформацію та стягнути з Генерального директора Національного музею України ОСОБА_1. судові витрати.

Виходячи з положень ст.277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

З наведеного слідує, що у спорі щодо спростування недостовірної інформації, яку було подано посадовою особою при виконанні своїх посадових обов`язків, відповідачем має бути юридична особа, так як саме вона є особою яка видала цей документ та вважається поширювачем інформації.

Отже позивач, який пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_1 , як до фізичної особи і не залучив до участі у справі Національний музей України, невірно визначив відповідача у справі і в ході розгляду справи заяви про заміну чи залучення відповідача ним також здійснено не було. А суд, виходячи з положень ст.ст. 51, 367 ЦПК України, не має повноважень самостійно залучати до розгляду справи належного відповідача.

Таким чином, позовні вимоги про спростування недостовірних відомостей викладених у характеристиці пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у його задоволенні.

Проте, вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції, так як судом не було здійснено повне і всебічне з`ясування обставин справи, що і призвело до порушення норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи що позов пред`явлено до неналежного відповідача, апеляційний суд не здійснює перевірку обставин справи по суті.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

На підставі ч. 13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд у разі скасування рішення суду першої інстанції здійснює перерозподіл судових витрат.

Виходячи з положень ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні заявлених позовних витрат судові витрати покладаються на позивача.

А отже понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн /а.с.129/ підлягають компенсації за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Сидорова Ірина Миколаївна про спростування недостовірних відомостей - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 08 березня 2024 року