ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник третьої особи адвокат Дігтяр Л.А.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дігтяр Людмили Анатоліївни

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року, ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено 26 січня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», треті особи: директор Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсар Віктор Васильович, Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня», третья особа: головний лікар КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому (після збільшення та уточнення позовних вимог від 25.09.2018 року (т.1 а.с. 94-96)) просив суд: - скасувати наказ КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» №281-к від 23.08.2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 », яким звільнено завідуючого наркологічним відділенням № 3 КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_2 з займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України; - поновити ОСОБА_2 на посаді завідуючого наркологічним відділенням №3 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 23.08.2017 року; - стягнути із КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2017 року по день ухвалення рішення; - стягнути із КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у сумі 20 000 грн.; - стягнути із КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 39 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до КУОЗ «Міська клінічна наркологічна лікарня №9, яка згодом перейменована в КЗОЗ «Харківська клінічна наркологічна лікарня», з 01.08.2007 року. 23.08.2017 року йому був вручений наказ №281-к «Про звільнення завідувача наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 » у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України». Із вказаним наказом не згоден, оскільки були порушені загальні умови для застосування дисциплінарного стягнення. Щодо належним чином зафіксованого факту протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, то відповідач мав докази виконання ОСОБА_2 розпорядження №8 від 17.05.2017 року, яке полягало у направленні супровідного листа щодо наказу №24 від 10.05.2017 «про вменення в обов`язки» від 22.05.2017 року. Також ним виконано розпорядження №9 «про трудові відносини» від 17.05.2017 року, оскільки він надав свої пояснення щодо незгоди з наказом №25 від 15.05.2017 року до комісії з трудових спорів 01.06.2017 року, а 06.05.2017 року поштою надав пояснення щодо порушень, які мали місце під час перевірки санітарного стану наркологічного відділення №3. Крім того, вказує, що порушення мають стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Розпорядження головного лікаря мають стосуватися кола його трудових обов`язків, а не власних думок щодо його непогодження з наказом головного лікаря щодо застосування дисциплінарного стягнення. Також вказує, що не зважаючи на оскарження ним дисциплінарного стягнення у суді, про що було відомо відповідачу, останній звільнив його з посади. Крім того, невиконання розпорядження №8 і №9 не могли і не потягли за собою тяжких наслідків, так як не мається ознак порушення обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку. Тобто, при звільненні не були враховані положення ч.3 ст. 149 КЗпП України. Вказує, що невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Він не мав на меті умисно, без поважних причин не надавати «письмове роз`яснення та детальне обґрунтування причини зробленого ним припису» та «письмове пояснення з чим саме він не згоден і що на його думку є предметом трудових спорів», що підтверджується наданими відповідачу відповідями. Щодо системності характеру невиконання ним трудових обов`язків, зазначає, що вважає наказ №25 від 15.05.2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» незаконним, що підтверджується, зокрема, висновком фахівця обласного комітету профспілки від 29.05.2017 року №154-з, у зв`язку з чим він звернувся до суду. Крім того, з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Відповіді на розпорядження №8 та №9 від 17.05.2017 року ним надані 23.05.2017 року, а дисциплінарне стягнення застосовано 23.08.2017 року. Зазначає, що є багатодітним батьком, а незаконний наказ про звільнення фактично позбавив його можливості утримувати родину, що призводить до сильних душевних страждань, відчуття фізичного та душевного болю. Компенсацію моральної шкоди оцінює у 20 000 грн. Вказує, що у квітні та травні 2017 року він отримував по 4 450 грн. щомісяця, з 10.06.2017 року по 01.08.2017 року знаходився у відпустці, тому середньоденна заробітна плата становить 222,50 грн. (4450+4450/40).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2017 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с. 26).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням чи ухвали Московського районного суду м.Харкова у справі №643/7954/17 за позовом ОСОБА_2 до головного лікаря КЗОЗ Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсаря В.В. про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення (т.1 а.с. 71-72).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2018 року поновлено провадження у справі (т.1 а.с. 86).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача КЗОЗ Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» - КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» та в якості третьої особи головного лікаря КЗОЗ Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсар В.В. - директора КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсара В.В. (т.1 а.с. 140-141).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2018 року у задоволенні клопотання представника третьої особи про закриття провадження у справі відмовлено (т.1 а.с.142-143).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Національне агентство з питань запобігання корупції (т.2 а.с. 58-59).

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 10 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 12-30 год. 08.04.2020 року (т.2 а.с. 73).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено (т.2 а.с. 100-106).

07.07.2020 року до Московського районного суду м. Харкова надішла заява КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» в особі директора Слюсаря В.В. про перегляд заочного рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 червня 2020 року (т.2 а.с. 121-126).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» в особі директора Слюсаря В.В. на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року повернуто апелянту, справу повернуто до Московського районного суду м.Харкова для розгляду заяви про перегляд заочного рішення (т.2 а.с. 133).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року заяву директора КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» про перегляд заочного рішення повернуто (т.2 а.с. 175).

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 березня 2021 року ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року - скасовано, справу направлено для продовження розгляду (т.1 а.с. 225-233).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2021 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року - скасовано та призначено справу до судового розгляду на 15-00 год.07.02.2022 року (т.3 а.с. 11-12).

На виконання розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу передано на розгляд до Октябрського районного суду м.Полтави.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 року Октябрського районного суду м. Полтави визначено суддю Савченко Л.І. (т.3 а.с. 16).

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 04 квітня 2023 року справу прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження, справа призначена до розгляду на 20.06.2023 року о 13-00 год., з повідомленням сторін (т.3 а.с. 17).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Скасовано наказ Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» №281-к від 23.08.2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 », яким звільнено завідуючого наркологічним відділенням №3 КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_2 з займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідуючого наркологічним відділенням №3 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 23.08.2017 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Стягнуто із Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2017 року по 22.01.2024 рокуу сумі 466 407,50 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 29 250 грн.

Стягнуто із Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь держави судовий збір у сумі 5 944, 07 грн. 07 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням вимог трудового законодавства України, а тому позовні вимоги в частині скасування судового наказу № 281-к від 23.08.2017 та поновлення позивача на посаді з 23.08.2017. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідач не довів суду, що ним були дотриманні положення чинного законодавства при звільненні позивача з посади. У порушення ст. 149 КЗпП України не були відібрані пояснення у ОСОБА_2 до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення 23.08.2017 року наказом №281-к, акти про відмову надавати пояснення відсутні. Фактично розпорядження №8 та №9 від 17.05.2017 року стосуються виключно винесення ОСОБА_2 догани згідно наказом від 15.05.2017 року №25 «Про накладення дисциплінарного стягнення», тобто за цей проступок вже застосовувалося дисциплінарне стягнення, тому має місце порушення ст. 147 КЗпП України. До того ж, вказаний наказ про застосування дисциплінарного стягнення у подальшому був скасований рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 року у справі №643/7954/17. У наказі про звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України не містяться дані про систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на ОСОБА_2 трудовим договором та правилами трудового розпорядку, у період з 15.05.2017 року по 23.08.2017 року. Враховуючи, що дисциплінарне стягнення може бути застосоване власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, суд вважає, що відповідачем пропущений строк накладення дисциплінарного стягнення, встановлений ст. 148 КЗпП України. Також при звільненні ОСОБА_2 не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Доводи представника відповідача про незадовільну роботу позивача, притягнення його до кримінальної відповідальності не викладені у змісті наказу про звільнення, а тому стверджувати, що ця обставина була врахована при винесенні наказу, є безпідставним. Аналогічно суд не може вважати таким, що враховано при звільненні, факт заподіяння шкоди діями працівника, які полягали у смерті пацієнта, оскільки ця обставина також не покладена в основу наказу як підстава для звільнення.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі 466 407,50 грн.

В частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у її задоволенні за недоведеністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Дігтяр Л.А. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було зроблено хибний висновок, щодо виконання позивачем розпорядження №9 «Про трудові відносини» від 17.05.2017 року, оскільки позивач надав свої пояснення щодо незгоди з наказом №25 від 15.05.2017 року до комісії з трудових спорів 01.06.2017 року, а не на ім`я головного лікаря. Крім того, помилково суд першої інстанції зарахував пояснення позивача щодо порушень, які мали місце під час перевірки санітарного стану наркологічного відділення №3, які були направлені 06.05.2017 року поштою, а розпорядження №8 і №9 були видані 17.05.2017 року. При ухваленні рішення судом першої інстанції проігноровано, що під час судового засідання 09.07.2019 року позивач особисто заявив, що працює на кафедрі Харківського державного медичного університету, що взагалі, виключає можливість розгляду питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ця обставина була зазначена у заяві відповідача № 226 від 03.07.2020 року. Також, судом не звернуто уваги на наявність в матеріалах справи наказу №37 від 21.07.2017 року «Щодо зміни структури лікарні», в п.1 якого зазначено: «Провести зміни структури лікарні ..., а саме приймальне відділення та III наркологічне відділення на 30 ліжок реорганізувати та створити новий структурний підрозділ - приймальне відділення з центром детоксикації на 15 ліжок», а отже посади, на яку судом першої інстанції поновлено позивача, не існує в штатному розкладі. При аналізі звільнень за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України варто зосередитись саме на систематичності порушення працівником його обов`язків, наявності стягнень за попередні порушення та власне суті посадових/робочих обов`язків, порушення яких може стати підставою для такого звільнення. У судовому рішенні вказано, що в наказі про звільнення за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не містяться дані про систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на ОСОБА_2 трудовим договором та правилами трудового розпорядку у період з 15.05.2017 року по 23.08.2017 року, але з таким висновком погодитися не можливо. У наказі №281-к від 23.08.2017 року чітко вказано, що проігноровані позивачем розпорядження №8, №9 від 17.05.2017 року, чим допустив протиправну винну (умисну) бездіяльність, яка полягає у свідомому не виконанню розпоряджень головного лікаря в розумні строки, а отже, і наказ про звільнення позивача винесено законно і з дотриманнями строків. У судовому рішенні, зроблено висновок, що відповідач не довів суду, що ним були дотриманні положення чинного законодавства при звільненні позивача з посади, а саме у порушення ст. 149 КЗпП України не були відібрані пояснення у ОСОБА_2 до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення 23.08.2017 року наказом №281-к, акти про відмову надавати пояснення відсутні. Не можливо погодитися з таким висновком, оскільки ст. 149 КЗпП України дійсно передбачено зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення до застосування дисциплінарного стягнення, але жодної вказівки, яким чином це має відбуватися, тим більше про обов`язковість складання актів про відмову надати пояснення. Адміністрацією відповідача було запропоновано надати пояснення, але позивач відмовився, у будь-якому разі відсутність пояснень позивача не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду по справі №754/4355/17 від 20.05.2020 року. Позивач не довів, що до винесення наказу про звільнення ним виконані розпорядження головного лікаря КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» і, враховуючи сукупність викладеного у скарзі, наказ №281-к від 23.08.2017 року прийнято у відповідності до вимог КЗпП України. Крім того, при прийняті наказу про звільнення було взято до увагу незадовільну роботу позивача, притягнення його до кримінальної відповідальності, факт заподіяння шкоди, які полягали у смерті пацієнта, і ці обстановини опосередковано характеризували позивача при винесені наказу (потрібно врахувати, що в наказі про звільнення не можливо указати весь трудовий шлях працівника). Враховуючи безпідставність задоволення вимог про скасування наказу про звільнення, відповідно не підлягають стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу 466 407,50 грн. (та враховуюче працевлаштування позивача) та витрати на правову допомогу у сумі 29 250 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Петренко О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.08.2007 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду лікаря-нарколога до КУОЗ «Міська клінічна наркологічна лікарня № 9», згідно наказу №167-к від 01.08.2007 року, що слідує із копії трудової книжки, серіїя НОМЕР_1 від 08.08.2005 року (т.1 а.с. 10).

Із вказаної трудової книжки вбачається, що 25.05.2011 року КУОЗ «Міська клінічна наркологічна лікарня №9» перейменована на КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня».

Наказом КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» №281-к від 23.08.2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 », ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 20).

Згідно змісту наказу, 17.05.2017 року головним лікарем КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_3 були видані розпорядження №8 і №9, якими завідуючого наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 було зобов`язано надати письмові пояснення. У наказі зазначено, що пунктом 4.18 посадової інструкції завідувача наркологічного відділення №3 визначений його обов`язок виконувати розпорядження головного лікаря та його заступника з медичної частини. Проте, ОСОБА_2 проігнорував окреслені вище розпорядження, чим допустив протиправну винну (умисну) бездіяльність, яка полягає у свідомому невиконанні розпоряджень головного лікаря, що в свою чергу, є порушенням трудової дисципліни. Згідно п.7.1 Інструкції завідувач відділення за бездіяльність, які входять в сферу його обов`язків і компетенції, визначаються відповідно до чинного законодавства України. Враховуючи наведене та той факт, що до ОСОБА_2 вже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (наказ від 15.05.2017 року №25 «Про накладення дисциплінарного стягнення»), керуючись п.71.1, п.4.18 посадової інструкції завідувача наркологічного відділення №3, п.4 ч.1 ст. 36, п.3 ч.1 ст. 40, ст. 139, 142, ч.1 ст. 147, ст. 148, 149 КЗпП України, головний лікар наказав звільнити завідуючого наркологічного відділення №3 КЗОЗ «Харківська обласна наркологічна лікарня» ОСОБА_2 із займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України». Підставами для звільнення вказано: копію наказу від 15.05.2017 року №25 «Про накладення дисциплінарного стягнення», виписку із протоколу засідання профспілкового комітету від 23.08.2017 року №18.

Позивач з наказом ознайомлений 23.08.2017 року, що засвідчив своїм підписом, та вказав про незгоду з ним. Також в наказі вказав про не отримання копії наказу від 15.05.2017 року №25 та виписки із протоколу засідання профспілкового комітету від 23.08.2017 року №18 (т.1 а.с. 20).

Судом першої інстанції також встановлено, що 17.05.2017 року головним лікарем КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_1 видано розпорядження №8 від «Про трудові відносини», в яких зазначено, що відповідно до ознайомлення наказу головного лікаря Харківської обласної наркологічної лікарні №24 від 10.05.2017 року «Щодо вменення в обов`язки», завідувач ІІІ наркологічним відділенням ОСОБА_2 зробив припис під текстом даного наказу «Зауваження додано на супровідному листі». Зауваження, заперечення або оспорювання вище викладеного наказу головного лікаря лікарні не є в компетенції завідувачів відділень лікарні: завідувачу ІІІ наркологічного відділенням ОСОБА_2 надати письмове роз`яснення та детально обґрунтувати причину зробленого ним припису (т.1 а.с. 18).

У розпорядженні головного лікаря КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_1 №9 від 17.05.2017 року «Про трудові відносини» вказано, що у зв`язку із оголошенням догани завідувачу ІІІ наркологічного відділення ОСОБА_2 згідно наказу лікарні №25 від 15.05.2017 року, ОСОБА_2 під вище викладеним наказом зробив припис «Ознайомлений. Не згоден. Згідно ст. 226 КЗОТ прошу Вас розглянути це питання на засіданні комісії з трудових спорів у 10 денний термін»: завідувачу ІІІ наркологічного відділення ОСОБА_2 надати письмове пояснення, з чим саме він не згоден і що, на його думку, є предметом трудових спорів (т.1 а.с. 17).

Як слідує із повідомлення головного лікаря КЗОЗ ХОКНЛ від 25.05.2017 року за вих. №22, щодо доповідної записки ОСОБА_2 від 23.05.2017 року №14 щодо роботи комісії по трудових спорах, останнього повідомлено, що комісія не підпорядкована головному лікарю. Для отримання більш детальної інформації рекомендовано звернутися до КТС. Також повідомлено щодо супровідного листа №13 від 23.05.2017 року, а саме, що наказ №24 від 10.05.2017 року «Про вменення в обов`язки» скасований наказом №28 від 24.05.2017 року (т.1 а.с. 15).

Таким чином, стверджувати про те, що ОСОБА_2 не виконав розпорядження №8 від 17.05.2017 року, є безпідставним, оскільки, як вбачається із відповіді самого відповідача, ОСОБА_2 свої зауваження до наказу №24 від 10.05.2017 року «Щодо вменення в обов`язки» виклав у супровідному листі від 22.05.2017 року (т.1 а.с. 16), до того ж, цей наказ у подальшому 24.05.2017 році був скасований.

Розпорядження №9 «Про трудові відносини» від 17.05.2017 року теж, на думку суду першої інстанції, є виконаним оскільки він надав свої пояснення щодо незгоди з наказом №25 від 15.05.2017 року до комісії з трудових спорів 01.06.2017 року (т.1 а.с. 7), а 06.05.2017 року поштою надав пояснення щодо порушень, які мали місце під час перевірки санітарного стану наркологічного відділення №3 (т.1 а.с. 8-9).

Крім того, зі змісту листа Головного управління Держпраці у Харківській області від 29.09.2017 року №Л-840/02ю04/12.-14/10380 вбачається, що адміністрацією лікарні не дотриманий порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення власником або уповноваженим ним органом не відібрані пояснення від працівника в порядку ст. 149 КЗпП України, акти про відмову надати пояснення відсутні. Крім того, зазначено, що у наказі про звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України розпорядження №8 та №9 стосуються виключно винесеної догани згідно наказом від 15.05.2017 року №25 «Про накладення дисциплінарного стягнення». У наказі про звільнення не містяться дані про порушення за період з 15.05.2017 року по 23.08.2017 року систематичного невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на ОСОБА_2 трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку. В усних поясненнях адміністрація лікарні повідомила, що будь-яких доповідних записок чи інших документів ними не складалося, всі розпорядження та доручення викладалися ОСОБА_2 усно. Таким чином, встановлено порушення п.3 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с. 49-50).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.02.2018 року у справі №643/7954/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 20.07.2018 року, скасовано наказ КЗОЗ «Харківська обласнаклінічна лікарня» №25 від 15.05.2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» у вигляді догани на завідувача наркологічним відділенням №3 КЗОЗ «Харківська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни. Вказане дисциплінарне стягнення накладено на підставі акту від 21.04.2017 року про перевірку дотримання санітарного стану у 3-му наркологічному відділенні КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» щодо встановлення факту порушення трудової дисципліни. Крім того, зазначено, що за результатами перевірки дотримання в 3-му наркологічному відділенні КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» санітарного законодавства у лікувально-профілактичних закладах, встановлених наказом МОЗ України, виявлено систематичне і тривале порушення санітарних норм і правил, що стало наслідком неналежного виконання завідувачем наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 , покладених на нього посадовою інструкцією (п.п. 1.1, 4.16, 4.18, 3.1) функціональних обовязків, а також наслідками невиконання наказу головного лікаря КЗОЗ «ХОКНД» №2 від 03.02.2017 року «Про посилення контролю для забезпечення належного санітарно-гігієнічного стану відділення лікарні» (т.1 а.с. 77-84).

Враховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК, а позивач не заявляв такої підстави позову, як неможливості його звільнення з посади як викривача, враховуючи положення Закону України «Про запобігання корупції», дана підстава судом першої інстанції не досліджувалася.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір,укладений наневизначений строк,а такожстроковий трудовийдоговір дозакінчення строкуйого чинностіможуть бутирозірвані роботодавцемлише увипадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

За змістомст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

За змістом ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, що слідує зі змісту ч.8 ст. 235 КЗпП України.

При вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції, вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, керувався «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до ст. 1 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 абзац 3 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до ст. 5 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до вищевказаних положень, суд першої інстанції визначив розмір середньої заробітної плати позивача за період дня звільнення по день ухвалення рішення про поновлення на роботі, тобто з 23.08.2017 року по 22.01.2024 року.

Так, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 без урахування проведених загальнообов`язкових утримань становить 287,02 грн. (середньомісячна заробітна плата за останні 2 календарних місяці квітень та травень 2017 року (5 596,80 грн. + 5 596,80 грн.) : 39 робочих днів (квітень - 19, травень - 20).

Вказаний розмір підтверджується довідкою №23 від 24.10.2017 року, виданою КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» (т.1 а.с. 62).

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

За таких обставин, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 23.08.2017року по 22.01.2024 року становить 446 407,50 грн. (287,02 грн. х 1625 днів (за 2017 рік - 91 робочий день, за 2018 рік - 250 робочих днів, за 2019 рік - 250 робочих днів, за 2020 рік - 251 робочий день, за 2021 рік - 250 робочих днів, за 2022 рік - 257 робочих днів, за 2023 рік - 16 робочих днів).

Суд першої інстанції визнав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, оскільки заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першолї інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагається від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Позивач у своєму позові не довів жодними належними та допустимими доказами, що він зазнав моральних страждань внаслідок порушення його прав. До позову як докази долучені свідоцтва про народження трьох дітей, у зв`язку з чим він з дружиною є багатодітними батьками. Однак сам по собі цей факт не свідчить про сильні душевні хвилювання, страждання, заподіяння фізичного та душевного болю позивачу.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є: - скасування наказу КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» №281-к від 23.08.2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення №3 ОСОБА_2 », яким звільнено завідуючого наркологічним відділенням №3 КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_2 з займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку, на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України; - поновлення ОСОБА_2 на посаді завідуючого наркологічним відділенням №3 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 23.08.2017 року; - стягнення із КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.08.2017 року по день ухвалення рішення; - стягнення із КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_2 компенсації моральної шкоди у сумі 20 000 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення вимог про скасування наказу та поновлення на роботі, що звільнення ОСОБА_2 із займаної посади відбулося з порушенням вимог трудового законодавства України, а тому позовні вимоги в частині скасування судового наказу № 281-к від 23.08.2017 та поновлення позивача на посаді з 23.08.2017. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідач не довів суду, що ним були дотриманні вимоги чинного законодавства при звільненні позивача з посади.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було зроблено хибний висновок, щодо виконання позивачем розпорядження №9 «Про трудові відносини» від 17.05.2017 року, оскільки позивач надав свої пояснення щодо незгоди з наказом №25 від 15.05.2017 року до комісії з трудових спорів 01.06.2017 року, а не на ім`я головного лікаря, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду першої інстанції, судом першої інстанції повно та об`єктивно встановлені фактичні обставини справи та надана їм правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач особисто заявив, що працює на кафедрі Харківського державного медичного університету, що взагалі, виключає можливість розгляду питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ця обставина була зазначена у заяві відповідача №226 від 03.07.2020 року, то ці доводи не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу судового засідання Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2019 року, були встановлені судом особи, що з`явилися до суду, представником 3-ї особи - адвокатом Курінним Д.О. було заявлено відвід головуючому судді (т.2 а.с. 26-27), у задоволенні якого ухвалою суду від 09.07.2019 року було відмовлено (т.2 а.с. 28-29). Матеріали справи не містять доказів щодо вказаного нового місця роботи позивача. Ні відповідачем, ні третьою особою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів роботи позивача за вказаним місцем роботи. Суду першої інстанції ні стороною відповідача, ні третьою особою ОСОБА_1 не заявлялися клопотання про витребування доказів роботи позивача за новим місцем. За загальним правилом докази подаються суду першої інстанції до закриття підготовчого засідання. Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суду першої інстанції докази в цій частині не подавалися, апеляційний суд не наділений повноваженнями збирати докази у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що не можливо погодитися з висновками суду першої інстанції з підстав, викладених у її доводах, то зазначене є власним тлумаченням сторони третьої особи висновків суду першої інстанції, ці доводи не є підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дігтяр Людмили Анатоліївни - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 травня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов