Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа№ 711/6901/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2024 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі Щокань В.М., Шульзі А.В., Буйновській А.П.,

за участю представника

позивача за довіреністю ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної події, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ТДВ «СК «Ю.Ей.Ай» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.10.2021 в м. Черкаси по бульв. Шевченка, 428 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу VOLKSWAGEN AMAROK, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого належний позивачеві автомобіль ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Відповідно до складеного на місці ДТП європротоколу, вину у скоєній пригоді визнав водій VOLKSWAGEN AMAROK, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 .

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди в європротоколі було зазначено про те, що його цивільна-правова відповідальність забезпечена полісом обов`язкового страхування №АР5471226 в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.». ОСОБА_5 , який був водієм належного позивачеві автомобіля, звернувся до страховика із повідомленням про ДТП.

Проте, страховик, всупереч страхового законодавства, проігнорував його звернення, не надавши жодної відповіді, в тому числі й не оглядав автомобіль, задля здійснення розрахунку розміру страхового відшкодування.

18.05.2023 ОСОБА_5 здійснив письмову вимогу до винуватця події - ОСОБА_4 , в якій просив відшкодувати понесені позивачем збитки, а також надати підтвердження надання страховику повідомлення про ДТП, надати копію страхового полісу АР5471226, а також квитанцію про сплату такого полісу. Між тим, ОСОБА_4 відмовився від отримання направленого листа, в якому містилась вимога.

Позивач зазначає, що зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_4 не надав до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП повідомлення про ДТП, страховик має право регресної вимоги до нього. Водночас, дана обставина надала позивачу право, як потерпілій особі, за власним вибором звернутись до винуватця ДТП з вимогою відшкодувати завдані збитки.

Також позивач відмічає й на ту обставину, що ОСОБА_4 не надав ані копію полісу страхування АР5471226, ані підтвердження про сплату даного договору, що, в свою чергу, ставить під сумнів наявність застрахованої цивільно-правової відповідальності останнього.

Керуючись вище вказаним, позивач вважає, що належним відповідачем у даній справі та відповідальною особою за шкоду - є винуватець дорожньо-транспортної події ОСОБА_4 та саме за його рахунок має бути відшкодована нанесена позивачу матеріальна шкода.

З метою визначення розміру понесеного матеріального збитку, а також встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля, позивач звернувся до оцінювача ОСОБА_6 , в результаті чого останнім було складено звіт № А11-43 від 10.06.2023, згідно з яким:

- Свр (вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу) = 53397грн. 64коп.;

- Сврз (вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу) = 41181грн. 94коп.

Якщо транспортний засіб фактично відремонтований, то розмір збитку визначається як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт.

Відповідно до акту виконаних робіт №186 від 27.12.2021, розмір відновлювального ремонту транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 складає 47475грн. 00коп.

Таким чином, позивач вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на свою користь понесені останнім матеріальні збитки, що були здійснені задля відновлювального ремонту транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 47475грн. 00коп.

Позивач зауважує й про те, що позивачем було понесено витрати на проведення авто- товарознавчого дослідження у розмірі 3000 грн. 00коп. Оскільки дані витрати були необхідні для відновлення свого порушеного права та здійснені внаслідок винних дій відповідача по справі, вважаю за необхідне відшкодувати їх за його рахунок.

Внаслідок протиправних винних дій ОСОБА_4 позивачеві, як власнику пошкодженого транспортного засобу, було спричинено моральну шкоду, яка полягає у: глибоких психологічно-душевних стражданнях з приводу неможливості експлуатації пошкодженого транспортного засобу - автомобіля ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 , оскільки даний автомобіль використовувався позивачем як у повсякденному житті, так і під час виконання своїх робочих та життєвих потреб. Зокрема, купівля продуктів харчування, відвідування медичних закладів, купівля необхідного одягу, поїздки задля здійснення сімейного відпочинку відбувались саме за допомогою належного йому автомобіля. Пошкодження автомобіля безпосередньо вплинуло на його звичайний ритм життя, зокрема, - він став значно ускладнений, що, в свою чергу, призводить до постійних душевних переживань та душевних тривог, позивач постійно відчуває дискомфорт та виснаження, оскільки мусить додавати надмірних власних зусиль задля того, аби забезпечити свої звичні життєві потреби; пошкодження автомобіля, в тому числі, вплинуло на ритм життя членів сім`ї позивача, які також позбавлені можливості використовувати автомобіль, що, в свою чергу, призводить до додаткових сімейних витрат на послуги громадського транспорту та таксі; належний позивачу автомобіль, був для нього не лише в звичному розумінні слова автомобілем, за допомогою якого він забезпечував всі свої життєві потреби, а й його мрією, задля досягнення (купівлі) якої він докладав чимало зусиль. Позивач не є занадто фінансово забезпеченою людиною, а саме тому назбирати досить значну суму коштів з метою придбання даного автомобіля для нього було вкрай важко. Відповідно, втрата автомобіля для позивача є душевно-важким переживанням, оскільки він відчуває на собі постійну розпач та пригніченість через втрату для себе дорогоцінної речі (майна); зазначені обставини, в які позивач був поставлений неправомірними діями відповідача, та спричинені, внаслідок цього, психологічні страждання, потягли за собою вкрай негативні наслідки для його самопочуття і здоров`я, зокрема, - це посприяло накопиченню негативних психоемоційних та формуванню несприятливих психоматичних змін, які полягають у: емоційній напрузі, знервованості, пригніченості, нестійкому настрою, підвищеній тривожності, образливості, а також наявне погіршення сну.

Оскільки в результаті ДТП позивачем було понесено душевні страждання, які він зазнав у зв`язку із пошкодженням свого майна, а саме, автомобіля ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 , вважає за необхідне відшкодувати за рахунок відповідача по справі моральну шкоду у розмірі 10000грн. 00коп.

На підставі викладеного позивач просить суд, - стягнути з ОСОБА_4 на свою користь: матеріальний збиток, понесений в результаті ДТП, у розмірі 47475грн. 00коп.; витрати на оплату авто-товарознавчого дослідження у розмірі 3000грн. 00коп.; моральну шкоду у розмірі 10000грн. 00коп.; судові витрати - судовий збір у сумі 2147грн. 20коп.

Ухвалою суду від 02.10.2023 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони та інші учасники не заперечували.

Відповідачем ОСОБА_4 був поданий відзив на позов, який повернутий без розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України (не надані підтвердження направлення відзиву третій особі, а також відповідач в судовому засіданні повідомив, що він і не направляв третій особі вказану письмову процесуальну заяву).

Третя особа ТДВ « «СК «Ю.Ес.Ай» не скористалася правом подати письмові пояснення по суті позову.

В судове засідання позивач та третя особа (її представник) не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що ОСОБА_3 є власником пошкодженого внаслідок ДТП, яка мала місце 07.10.2021, автомобіля, яким керував ОСОБА_5 ОСОБА_3 звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП, але остання проігнорувала його звернення (на огляд ТЗ не виїхала) і на даний час ніякі виплати нікому не проводить (не є активна діяльність ТДВ, хоча і не припинена діяльність, за адресою страхова компанія фактично не знаходиться), а тому є підстави для стягнення матеріальної шкоди із винуватця ДТП - відповідача по справі. Крім того, відповідач не довів, що він оплатив поліс і, що він звертався до страхової компанії щодо повідомлення про ДТП; оригінал полісу відсутній. ОСОБА_5 (водій під час ДТП) звертався до СК із повідомленням про ДТП, але не звертався до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування. За даними звіту дослідження та акту виконаних робіт щодо ремонту ТЗ, визначено розмір 47475грн. відновлювального ремонту по акту виконаних робіт (не включено розмір франшизи). На даний час транспортний засіб відремонтований Крім того, відповідно до ст. 22 ЦК позивач просить про стягнення з відповідача на свою користь 3000грн. за проведення авто-товарознавчого дослідження (звіт від 10.06.2023); огляд транспортного засобу проведений 08.11.2021. Також у позовній заяві наведені обставини завданої позивачу моральної шкоди, яку оцінено у розмірі 10000грн. Позивач не погоджується із запропонованим відповідачем розміром відшкодування моральної шкоди - 2000грн. Також просить про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при подачі позову. Відповідач сплатив франшизу, що підтвердив позивач. Крім того, зазначено, що позивач до МТСБУ не звертався, оскільки не було підтверджено, що відповідач застрахував ТЗ (відсутні дані прополіс та сплачений платіж за поліс); страхова компанія не визнана банкрутом; якщо з відповідача буде стягнута шкода на користь позивача, то відповідач вправі в порядку регресу звернутися до МТСБУ щодо відшкодування йому шкоди в разі, якщо діяльність страхової компанії буде припинена. До адміністративної відповідальності ОСОБА_4 не притягувався, оскільки між водіями був складений європротокол і він визнав вину у вчиненні ДТП. Позивач вважає, що у нього є право звернення із цим позовом до винуватця ДТП ОСОБА_4 , оскільки страхова компанія не здійснила виплату страхового відшкодування, фактично не здійснює свою діяльність, знаходиться в стадії припинення, хоча на цей час ще не припинила свою діяльність. Відповідач сам обрав таку страхову компанію, не перевіривши її діяльність; не надав поліс; відсутні дані про те, що він сплати платіж за поліс; відсутні дані, що СК отримала повідомлення про ДТП.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що після ДТП він всі документи подав до страхової компанії, але докази відсутні. Вважає, що відшкодування позивачу повинна здійснити страхова компанія, а не він. На час ДТП володільцем ТЗ був ОСОБА_5 , який жодних претензій до нього не пред`являв. Вважає, що пошкоджений транспортний засіб «не коштує тих грошей, які хоче з нього стягнути позивач». Доказів (квитанції) щодо оплати полісу у нього немає. Повідомив, що поштовим відправленням 07.10.2021 він направив до СК (у м. Київ) поліс, як додаток до повідомлення, європротокол і фотозмінки, але доказів цього у нього немає. У телефонній розмові йому було повідомлено, що СК отримала його документи. 08.10.2021 відповідач сплатив ОСОБА_5 франшизу. Розмір шкоди 47475грн. (є завищеним) та 3000грн. не визнає. Хоча і немає за адресою місця знаходження страхової компанії, але саме вона повинна сплатити позивачу страхове відшкодування. Моральну шкоду згоден відшкодувати позивачу у розмірі не 10000грн., а 2000грн. Судовий збір також не визнає. Також відповідач повідомив суду, що не клопоче перед судом про призначення по справі експертизи і на замовлення учасника справи її не проводив.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що 07.10.2021 в м. Черкаси по бульв. Шевченка, 428 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу VOLKSWAGEN AMAROK, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 (свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 від 24.03.2012) та транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого належний позивачеві автомобіль ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Встановлено, що ОСОБА_3 , як власник транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , виданого 14.11.2019 ТСЦ 7141) на підставі довіреності, посвідченої 29.04.2021 приватним нотаріусом Харченко М.М. (реєстр №253) надав ОСОБА_5 право керування цим транспортним засобом на строк - 3 роки, тобто до 29.04.2024.

Відповідно до складеного на місці ДТП європротоколу від 07.10.2021, вину у скоєній дорожньо-транспортній пригоді визнав водій VOLKSWAGEN AMAROK, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , про що свідчить його підпис у протоколі.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди в європротоколі було зазначено про те, що його цивільна-правова відповідальність забезпечена полісом обов`язкового страхування №АР5471226 в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4 корп. 6А). За даними перевірки чинності полісу внутрішнього страхування зазначено статус страховика: страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ з 02.08.2021.

Крім того, за відомостями відповіді №414209 від 22.01.2024 з ЄДРПОУ встановлено, що Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» (код 32404600, місце знаходження: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4 корпус 6А), перебуває в стані припинення з 17.08.2022.

Слід зазначити, що по цій справі судом неодноразово за вказаною адресою до третьої особи ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» направлялася поштова кореспонденція (процесуальні заяви, судові рішення, судові повістки та інш.). Між тим, всі рекомендовані поштові відправлення повернулися до суду як не отримані з відмітками поштового відділення: адресат відсутній за вказаною адресою. Крім того, з відповіді №414209 від 22.01.2024 вбачається інформація про значну кількість відкритих виконавчих проваджень (незавершених) за період часу з 07.06.2021 по 16.11.2023, що свідчить, зокрема про історію цієї страхової компанії, про велику кількість невиконаних грошових зобов`язань та, фактично про відсутність активної діяльності страхової компанії.

Також і під час розгляду справи відповідач зазначив, що не зміг встановити місце знаходження співробітників ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай». Представник позивача повідомив суду про те, що ОСОБА_3 не звертався до страхової компанії щодо здійснення страхового відшкодування, оскільки за адресою її місця знаходження, - остання фактично не знаходиться і зв`язку із співробітниками страхової компанії немає, про що свідчить й інформація, відгуки інших страхувальників у мережі Інтернет.

Відповідачем долучено до відзиву на позов копію полісу АР/5471226, в якому зазначені: строк його дії з 17.04.2021 до 16.04.2022, страхова сума за шкоду, заподіяну майну- 130000грн., забезпечений транспортний засіб VOLKSWAGEN AMAROK НОМЕР_5 страховий платіж 505грн. 82коп. сплачений 16.04.2012. Між тим, відзив на позов повернуто на підставі ст. 183 ч.4 ЦПК України без розгляду, а також вказаний поліс (його копія), додаток до повідомлення (його копія), посвідчення водія (копія), розписка від 08.10.2021 (копія) не прийняті судом, відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки не підтверджено направлення їх учасникам справи, зокрема третій особі. Крім того, не зазначені обставини та не доведено, що такі докази наявні у такого учасника справи, як третя особа.

При цьому, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів, викладених відповідачем про те, що ним були подані (направлені електронною поштою, поштовим відправленням тощо) до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» відповідні документи, зокрема і повідомлення про ДТП, як і не підтверджено факт отримання страховою компанією таких документів.

18.05.2023 ОСОБА_5 здійснив письмову вимогу (в порядку досудового врегулювання спору) до винуватця події - ОСОБА_4 , в якій просив відшкодувати понесені збитки, а також надати підтвердження надання страховику повідомлення про ДТП, надати копію страхового полісу АР5471226, а також квитанцію про сплату такого полісу (направлена рекомендованим листом з описом вкладень через Укрпошту 18.05.2023 трекінг 800). Між тим, ОСОБА_4 відмовився від отримання направленого листа, в якому містилась вимога та акт виконаних робіт №186, про що свідчить конверт поштового відправлення.

Слід зазначити, що сторони погодились із тим, що відповідачем ОСОБА_5 було виплачено розмір франшизи - 1000грн.

Відповідно до акту виконаних робіт №186 від 27.12.2021, складеного та оформленого ФОП ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_5 (власник ТЗ ОСОБА_3 ), розмір відновлювального ремонту транспортного засобу ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 складає 47475грн. 00коп. Після здійсненого ремонту автомобіля, його отримав ОСОБА_5 , вказавши, що претензій до ремонту та комплектації не має, про що зазначено в акті.

Крім того, за даними квитанції до прибуткового касового ордеру від 27.12.2021, ОСОБА_5 сплатив ТОФ ОСОБА_7 47475грн. 00коп. на підставі акту виконаних робіт №186 від 27.12.2021.

Відповідно до звіту № А11-43 від 10.06.2023 про оцінку автомобіля ВАЗ 21099 д.н.з. НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_6 (суб`єкт оціночної діяльності, провелення оцінки доручено оцінювачу ОСОБА_8 , який знаходиться в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_6 на підставі трудового договору від 06.09.2006) на підставі договору, укладеного з ОСОБА_3 від 08.11.2022, зазначено, що - Свр (вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу) становить 53397грн. 64коп.; - Сврз (вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу складників) становить 41181грн. 94коп.

Суб`єктом оціночної діяльності було оглянуто пошкоджений транспортний засіб, належний ОСОБА_3 , про що складена дефектна відомість від 08.11.2022.

Крім того, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №40 від 10.06.2023, ОСОБА_3 , сплачено ФОП ОСОБА_6 3000грн. 00коп. за проведення дослідження та складання звіту.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За нормами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою (постанова ВС від 22.01.2019 справа №676/518/17).

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. З`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та, з чого він, при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в)причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин).

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України, заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

Відповідно до ст. 33 Закону України №1961-IV«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний письмово надати страховику повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Відповідно до абз. 4 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Як передбачено п.п. 33.1.1 - 33.1.4, абз. 1, 2 п. 33.2 ст. 33 згаданого вище Закону №1961-IV, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. У разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна (ч. 33.3 ст. 33 згаданого Закону №1961-IV).

Згідно із п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п. 37.1.4 ст. 37 згаданого Закону №1961-IV).

За матеріалами справи не встановлено, що позивач ОСОБА_3 (власник ТЗ) або/та ОСОБА_5 (водій пошкодженого внаслідок ДТП ТЗ) зверталися до страхової компанії із повідомленням про ДТП, яка мала місце 07.10.2021 та заявою про страхове відшкодування. При умові, що сторона позивача стверджує, що ОСОБА_5 направив до страхової компанії відповідне повідомлення. Також і відповідачем ОСОБА_4 , незважаючи на те, що він вказує про те, що ним 07.10.2021 поштовим відправленням були направлені до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» документи, в т.ч. і повідомлення про ДТП, - жодних належних, допустимих та переконливих доказів про таке до суду не надано. Також відсутні підтвердження про те, що відповідне повідомлення отримане, прийняте та зареєстроване страховою компанією.

Зміст положень ст.ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить про те, що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заява про страхове відшкодування є різними за своєю суттю документами, подаються у різні строки і згідно із ст. 37 вказаного Закону неподання впродовж одного року саме заяви про страхове відшкодування є підставою для відмови у здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Позовна заява ОСОБА_3 подана до суду 25.09.2023, про що свідчить поштове відправлення №453 і надійшла до суду 27.09.2023, тобто в межах строку позовної давності, враховуючи обставини справи та норми ст.ст. 256-257 ЦК України.

Як зазначалось вище, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В даному випадку, позивачем пред`явлені позовні вимоги щодо відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди не до страхової компанії (третя особа по справі), а до винуватця у ДТП ОСОБА_4 в межах строку позовної давності, що відповідає нормам винного законодавства.

Так, законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

У постанові від 11.12.2019 (справа № 465/4287/15), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Також судом враховані висновки постанов Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17; від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17; від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому, особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника, за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Крім того, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачають в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи (позивача ОСОБА_3 ) на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України.

На думку суду, доводи відповідача про те, що відшкодування майнової шкоди повинна здійснити страхова компанія, а не він, є безпідставними, враховуючи встановлені обставини справи, досліджені докази та норми чинного законодавства.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов`язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Регресну вимогу може бути пред`явлено протягом трьох років із дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо).

Відповідно до п.п. ґ) п. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Постановою Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19 визначено, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Так, в даному випадку, відсутні докази про те, що сторони подали, а страхова компанія отримала від них повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування. Крім того, судом встановлено, що навіть станом на час події 07.10.2021 та в подальшому, сторони не могли зв`язатися із співробітниками страхової компанії, за місцем знаходження страховика (юридичної особи), останній фактично не знаходився за вказаною у виписці з ЄДРПОУ юридичною адресою.

Тобто, сукупність всіх встановлених по справі обставин та досліджених доказів, свідчить про те, що позивачем ОСОБА_3 пред`явлені позовні вимоги до винуватця ДТП ОСОБА_4 , як належного відповідача, і обраний ним спосіб захисту відповідає нормам ст.16 ЦК України.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, наявні у справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 на його користь матеріальної шкоди у розмірі 47475грн. 00коп., як вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, належного на праві власності позивачу та 3000грн. 00коп., як витрат, понесених на оплату авто-товарознавчого дослідження від 10.06.2023 (досліджена квитанція до прибуткового касового ордеру від 10.06.2023 та звіт від 10.06.2023), а всього - 50475грн. 00коп. Слід зазначити, що розмір матеріальної шкоди 47475грн. 00коп. доведений позивачем належними та допустимими доказами, зокрема даними акту виконаних робіт №186 від 27.12.2021, квитанцією від 27.12.2021 про фактично здійснений ремонт пошкодженого транспортного засобу та оплату грошових коштів за проведений ремонт. Крім того, відповідач, не визнаючи розмір цього матеріального збитку, під час розгляду справи на запитання головуючого повідомив, що він не подає і не заявляє клопотання про призначення авто-товарознавчої експертизи, як і не замовляв відповідний висновок експертизи на замовлення учасника справи. Отже, як на думку суду, відповідачем доводи позивача не були спростовані належними та допустимими доказами.

Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачу відповідачем моральної шкоди у розмірі 10000грн. 00коп., то слід зазначити наступне:

відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином, норми права дають підстави вважати, що під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану фізичних чи душевних страждань (відчуття неспокою, хвилювання, образи, дискомфорту тощо).

ЄСПЛ у справі «THOMA v. LUXEMBOURG» № 38432/97 від 29.03.2001 використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається, зокрема в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Так, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOCv. FRANCE» та «NIEDBALAv. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про те, що доведеними є обставини про пошкодження відповідачем рухомого майна, належного позивачу. Відповідно, суд вважає обґрунтованими та доведеними обставини й про те, що йому завдано відповідачем моральної шкоди. Враховується наявність встановлених фактів пошкодження майна позивача, протиправність дій відповідача щодо позивача, глибина душевних страждань (наявність негативних наслідків- негативні емоції, пригнічений стан, які досягли рівня страждань, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя), яка оцінена у розмірі 10000грн. Такий розмір шкоди є обґрунтованим, доведеним та співмірним.

Слід також зазначити, що позиція відповідача щодо визначення ним розміру для відшкодування позивачу моральної шкоди 2000грн. 00коп., не дає підстав для зменшення розміру моральної шкоди, визначеної позивачем, враховуючи встановлені судом обставини справи та досліджені докази.

Отже, позовні вимоги в частині відшкодування позивачу моральної шкоди підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. ст. 176, 141 ЦПК України, судом встановлено, що при подачі до суду позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2147грн. 20коп., що підтверджується квитанцією від 07.07.2023. Відповідно до даних пенсійного посвідчення ОСОБА_4 , виданого Пенсійним фондом України серія ААЇ №576220 від 04.07.2012, останній є особою з інвалідністю 2 групи довічно.

За нормами п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп.

Отже, відповідач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору і такі витрати позивачу ОСОБА_3 слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, у розмірі 2147 грн. 20 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 14, 76-83, 141, 176, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , код НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , код НОМЕР_7 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50475грн. 00коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10000грн. 00коп., а також судовий збір - 2147грн. 20коп., а всього - 62622грн. 20коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 06.03.2024.

Головуючий: С. М. Позарецька