ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 757/12634/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені за договором купівлі-продажу обладнання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2023 року (суддя Воронкова Д.В.), ухвалене в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 03 липня 2020 року між ним, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, було укладено Договір купівлі - продажу обладнання. 23 липня 2020 року, у відповідності до п. 5.2 Договору, покупцем здійснено оплату вартості 50 % обладнання в розмірі 224 000 грн, після чого сторонами було засвідчено факт передачі обладнання шляхом підписання акту приймання-передачі. Решту 50 % вартості обладнання, згідно п. 5.3 Договору, покупець мав сплатити в розстрочку на 8 місяців, по 24 000 грн в строк до 23 числа кожного наступного місяця. В порушення п. 5.3 Договору відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку з позивачем за отримане обладнання.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором купівлі-продажу в сумі 225 440 грн, пеню в розмірі 6 581 грн 90 коп та судові витрати по справі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2023 року позов задоволено: стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року в сумі 22 5440 грн, пеню в сумі 6 581 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 774 грн 22 коп та витрати з надання професійної правничої допомоги в сумі 15 000 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач виконав в повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем передавши останньому обладнання за Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року, що підтверджується актом приймання передачі обладнання від 23 липня 2020 року. Натомість відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, передбачені Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року та у обумовлений строк не здійснив оплату обладнання. При цьому відповідач не скористався своїм правом надати докази на спростування позиції позивача, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, допит свідків чи витребування доказів, не подав до суду зустрічний позов про визнання договору купівлі - продажу обладнання недійсним, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного на думку відповідача права.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що Договір купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року викликає сумнів його укладення, оскільки за вказаним договором продавець продав, а покупець купив обладнання ФОРМ-550 (ІНВ № 4-1) вартістю 449 440 грн, в той час як відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 травня 2019 року ОСОБА_1 набув право власності на машину по формуванню ФОРМ-550 (ІНВ № 4-1) та горизонтальний упаковщик DCWB 400B (ІНВ № 4-4 DJ0108) за 47 690 грн. Зазначені обставини викликають обґрунтований сумнів у згоді потенційного покупця укласти договір за неадекватну завищену ціну. Відповідач вважає, що в якості доказу у справі не може бути прийнята розписка, відповідно до якої позивачем зазначено про отримання ним 50% від загальної вартості обладнання, оскільки вказана розписка складена самим позивачем та вона знаходиться у розпорядженні позивача, оскільки при реальному складанні розписки вона передається платнику. Крім того, відповідно до «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» платежі на суму, яка перевищує 50 000 грн здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та / або переказу коштів на рахунки. Посилання суду на те, що відповідачем не було подано зустрічного позову про визнання Договору купівлі-продажу недійсним, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного права відповідача, є помилковими, оскільки відповідач наполягає на тому, що вказаний договір він не підписував, отже він є неукладеним, а правочин який не вчинено не може бути визнаний недійсним. Відповідач клопоче перед судом апеляційної інстанції про призначення судової почеркознавчої експертизи.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

23 липня 2020 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу обладнання.

Згідно п. 5.1. Договору загальна вартість обладнання складає 449 440 грн.

Відповідно до п. 5.2. Договору продавець отримав 50% від загальної вартості обладнання в момент підписання сторонами Договору, що підтверджується розпискою позивача від 23 липня 2020 року та актом приймання передачі обладнання від 23 липня 2020 року

Решту 50% вартості обладнання, згідно п. 5.3 Договору, покупець мав сплатити в розстрочку на 8 місяців, по 24 000 грн в строк до 23 числа кожного наступного місяця.

Разом з тим, в порушення вимог п. 5.3 Договору відповідачем не проведено остаточний розрахунок з позивачем за отримане обладнання.

Згідно п. 6.1 Договору у разі прострочення по оплаті обладнання покупець зобов`язався сплатити також на користь продавця пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

02 листопада 2020 року позивачем на адресу відповідача було спрямовано письмову претензію щодо сплати заборгованості за договором купівлі продажу обкладання від 23 липня 2020 року. Надіслана претензія відповідачем була залишені без відповіді та задоволення.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав в повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем передавши останньому обладнання за Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року, що підтверджується актом приймання передачі обладнання від 23 липня 2020 року. Натомість відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, передбачені Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року та у обумовлений строк не здійснив оплату обладнання. При цьому відповідач не скористався своїм правом надати докази на спростування позиції позивача, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, допит свідків чи витребування доказів, не подав до суду зустрічний позов про визнання договору купівлі - продажу обладнання недійсним, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного на думку відповідача права.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватись з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Так, між сторонами в даній справі було укладено Договір купівлі-продажу обладнання. Згідно п. 5.1. вказаного Договору загальна вартість обладнання складає 449 440 грн. Відповідно до п. 5.2. Договору продавець отримав 50% від загальної вартості обладнання в момент підписання сторонами Договору, що підтверджується розпискою позивача від 23 липня 2020 року та актом приймання передачі обладнання від 23 липня 2020 року Решту 50% вартості обладнання, згідно п. 5.3 Договору, покупець мав сплатити в розстрочку на 8 місяців, по 24 000 грн в строк до 23 числа кожного наступного місяця.

Разом з тим, в порушення вимог пункту. 5.3 Договору відповідачем не проведено остаточний розрахунок з позивачем за отримане обладнання.

Згідно пункту 6.1 Договору у разі прострочення по оплаті обладнання покупець зобов`язався сплатити також на користь продавця пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу.

Таким чином, у зв`язку з наявністю узгодження сторонами істотних умов договору, встановлення факту передачі позивачем відповідачу обладнання за Договором купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року, що підтверджується актом приймання передачі обладнання від 23 липня 2020 року, на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у обумовлений строк здійснити остаточну оплату обладнання, що не спростовано відповідачем у справі, суд першої інстанції, належним чином дослідивши надані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, встановив справжню правову природу правовідносин сторін, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача вищезазначене не спростовують.

Крім того, апеляційний суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, згідно з яким стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Договір купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року викликає сумнів його укладення, оскільки за вказаним договором продавець продав, а покупець купив обладнання ФОРМ-550 (ІНВ № 4-1) вартістю 449 440 грн, в той час як відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 травня 2019 року ОСОБА_1 набув право власності на машину по формуванню ФОРМ-550 (ІНВ № 4-1) та горизонтальний упаковщик DCWB 400B (ІНВ № 4-4 DJ0108) за 47 690 грн., що викликає обґрунтований сумнів у згоді потенційного покупця укласти договір за неадекватну завищену ціну, оскільки зазначена менша вартість обладнання в договорі купівлі-продажу від 21 травня 2019 року не спростовує вартість обладнання ФОРМ-550 (ІНВ № 4-1), зазначену в Договорі купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в якості доказу у справі не може бути прийнята розписка, відповідно до якої позивачем зазначено про отримання ним 50% від загальної вартості обладнання, оскільки вказана розписка складена самим позивачем та вона знаходиться у розпорядженні позивача, оскільки при реальному складанні розписки вона передається платнику, оскільки вказана розписка приймається до уваги як доказ в сукупності з Актом приймання-передачі до Договору купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року та умовами п. 5.2 самого Договору купівлі-продажу обладнання від 23 липня 2020 року, в якому зазначено, що 50 % від загальної вартості Обладнання, вказаної в п.5.1 Договору, покупець сплатив продавцю в момент підписання Сторонами даного Договору.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що відповідно до «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» платежі на суму, яка перевищує 50 000 грн здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та / або переказу коштів на рахунки колегія суддів вважає помилковими, оскільки пп 2 п. 7 вказаного Положення передбачено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки. Отже, такі обмеження готівкового розрахунку стосуються договорів купівлі-продажу, які підлягають нотаріального посвідчення. В даному випадку Договір купівлі - продажу обладнання від 23 липня 2020 року нотаріально не посвідчувався.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду на те, що відповідачем не було подано зустрічного позову про визнання Договору купівлі-продажу недійсним, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного права відповідача, є помилковими, оскільки відповідач наполягає на тому, що вказаний договір він не підписував, отже він є неукладеним, а правочин який не вчинено не може бути визнаний недійсним, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було подано зустрічного позову про визнання Договору купівлі-продажу недійсним, що було б належним та ефективним способом захисту порушеного права відповідача не впливає на правильність висновку суду про наявність правових підстав для задоволення позову позивача.

Щодо клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків м щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Разом з тим, як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні, не зважаючи на неодноразові роз`яснення судом вимог статей 12,81 ЦПК України відповідачем не скористався своїм правом надати докази на спростування позиції позивача, заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, допит свідків чи витребування доказів.

Будь-яких обставин, які виникли лише на стадії апеляційного розгляду справи, і є виключними в розумінні частини 3 статті 367 ЦПК України, в якості підстави дослідження апеляційним судом цього нового доказу, який не надавався стороною у районному суді і не досліджувався районним судом, у клопотанні відповідача про призначення експертизи, яке подано ним апеляційному суду, не наведено.

Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27 жовтня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді Я.М.Бондар

В.П.Зубакова