Справа № 361/5159/22
Провадження № 2/361/513/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Коваль О.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на квартиру та стягнення компенсації за частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд припинити право власності позивача ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також просила виділити в особисту приватну власність відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 30,6 кв.м., загальною площею 51,0 кв.м., стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості вказаної квартири в сумі 642922,29 грн., а також 6429,22 грн. сплаченого судового збору та 30000 грн. витрати на правову допомогу.

Свій позов обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач по справі - ОСОБА_2 , право власності за яким зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Броварською міською державною нотаріальною конторою 01.11.2013 року, реєстровий № 1- 4837, після смерті бабусі відповідача - ОСОБА_5 .

З 2004 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , де вона фактично проживає й сьогодні.

Позивач зазначає, що вона жодного дня у спірній квартирі в м. Бровари позивач не проживала та й не проживає, але змушена здійснювати оплату усіх комунальних платежів.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі та в супереч вимогам ст. 322 ЦК України своє майно не утримує, не проводить поточні ремонти для збереження жилого стану квартири, комунальні послуги не сплачує, нею було прийнято рішення звернутися до відповідача з пропозицією продати спільну квартиру та розділити грошові кошти, або ж здійснити викуп частки одним співвласником у іншого співвласника спірної квартири.

Порядок користування між співвласниками не встановлювався ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням.

Спільне користування спірною квартирою є неможливим, так як позивач фізично знаходиться в місті Ковелі Волинської області, де працює та має сім`ю, а відповідач, навпаки, мешкає саме у спірній квартирі самостійно.

25 жовтня 2022 року ухвалою судді Броварського мсіькрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 23 січня 2023 року.

05 липня 2023 року відповідач подав до суду заперечення, в яких позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що йому на праві власності належить 1/2 частка квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори 01 листопада 2013 р., після смерті бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , інша частина квартири належить на праві власності ОСОБА_4 .

З часу народження відповідач проживав разом зі своїми батьками, мамою ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 .

Його мама ОСОБА_6 , була позбавлена батьківських прав відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду у цивільній справі №1007/3435/2012 від 17.04.2012 р., за позовом органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 222 від 08.05.2012 р., відповідачу було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку з позбавленням матері дитини ОСОБА_6 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2012 р. батьківських прав.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 287 від 21.06.2012 р., ОСОБА_8 було призначено його опікуном.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 621 від 10.12.2013 р., ОСОБА_8 було призначено опікуном над 1/2 часткою квартири АДРЕСА_5 , що належало її підопічному ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З січня 2012 року та по теперішній час відповідач постійно проживає разом з бабусею ОСОБА_9 , та сім`єю тітки ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_4 .

Після закінчення середньої школи, відповідач вступив на навчання до Державного професійно - технічного навчального закладу ?Броварський професійний ліцей?, і закінчив навчання 30 червня 2022 р.

Являючись власником 1/2 частини квартири, опікуном майна до його повнолітя ОСОБА_8 , та по даний час постійно сплачувалися комунальні послуги по його утриманню. На даний час заборгованості по сплаті за комунальні послуги він не має. Квартира знаходиться в задовільному технічному стані, ним замінювалося сантехнічне обладнання в квартирі за власний рахунок, тобто саме відповідачем, а не позивачем фактично дотримуються та виконуються вимоги ст.ст.319, 322 ЦК України.

Між відповідачем та позивачем фактично встановився порядок користування квартирою, відповідно до якого він користується кімнатою площею 19,1 кв.м, а відповідач користується кімнатою площею 11,5 кв.м.

В кімнаті позивача по березень 2022 року проживали орендарі та відповідно позивач, щомісячно отримувала прибуток від здачі майна в оренду. З березня 2022 року кімната позивача закрита на замок.

Враховуючи, ту обставину, що після закінчення навчання та настання повноліття відповідач розпочав свою трудову діяльність, влітку 2022 року працевлаштувався, отримує мінімальну заробітну платню, не має реальної можливості сплатити позивачу вартість 1/2 частки квартири.

Так припинення за відповідачем права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї, оскільки частка в праві власності є значною, становить 1/2 частку, квартира має дві ізольовані кімнати, спільне володіння і користування є можливим.

12 липня 2023 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 18 жовтня 2023 року.

17 липня 2023 року представник позивача подав відповідь на заперечення, зазначив, що відповідач не погоджується на жоден із запропонованих позивачем варіантів, абсолютно ніяк не аргументуючи свою поведінку, порядок користування між співвласниками не встановлювався ні за домовленістю між сторонами, ні судовим рішенням.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити, пояснення надав аналогічно змісту позовної заяви.

Відповідач та представник відповідача, в судовому засідання проти задоволення позову заперечували та просили відмовити, пояснення надали аналогічно викладеним у запереченнях.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини справи та виниклі правовідносини, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , є власниками по 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 кожний, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 299188487 від 11.02.2022 року, свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №165, свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого Броварською міською державною нотаріальною конторою 01.11.2013 року, реєстровий № 1- 4837, після смерті бабусі відповідача - ОСОБА_5 , Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №12090055 від 01.11.2013 року.

З 16 лютого 2004 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Ковельським РВ УДМС України у Волинській області виданого 22 липня 2003 року.

17 квітня 2012 року рішенням Броварського міськрайонного суду у цивільній справі № 1007/3435/2012 від 17.04.2012 р., за позовом органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мама відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , була позбавлена батьківських прав.

Відомості про батька в актовий запис про народження ОСОБА_2 внесені зі слів матері, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 222 від 08.05.2012 р., відповідачу було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку з позбавленням матері дитини ОСОБА_6 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2012 р., батьківських прав.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 287 від 21.06.2012 р., ОСОБА_8 було призначено опікуном ОСОБА_2 , у зв`язку з позбавленням матері дитини ОСОБА_6 рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.04.2012 р., батьківських прав, призначено ОСОБА_8 відповідальною за збереження права користування житлом, яке належить малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 та відповідальною за збереження майна, яке належить малолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до акту опису майна дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування від 07.05.2012 року, складеного службою у справах дітей Броварської міської ради.

Рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 621 від 10.12.2013 р., ОСОБА_8 було призначено опікуном над 1/2 часткою квартири АДРЕСА_5 , що належить її підопічному ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2023/004808715 від 28.06.2023 року ОСОБА_2 з 04.04.2012 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

З квитанцій, доданих до заперечення а.с. 80- 127 том 1 вбачається, що ОСОБА_8 оплачує комунальні послуги за вищезазначену квартиру.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є буд-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обстав справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів, 3) показаннями свідків.

Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд неможе збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За імперативними приписами ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Норма ст.321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України ?Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень?. Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ч.1 ст.358 ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники володіють та користуються майном спільно, не порушуючи взаємні права, та можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Вони можуть володіти майном з урахуванням часток, які належать їм у праві власності на майно або незалежно від цього.

Співвласники зобов`язані коригувати свої дії стосовно утримання майна, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників зобов`язаний, відповідно до своєї частки у праві спільної власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Вказані положення визначені ст.360 ЦК України.

Отже, законодавство України встановлює обов`язки власника щодо дбайливого ставлення до належного йому майна. Необхідність правового регулювання даних відносин пов`язана із необхідністю забезпечення обов`язків, встановлених законодавством для співвласника майна, зокрема, обов`язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Згідно ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказана норма закону регулює правовідносини щодо припинення права особи на частку у спільному майні, яке належить особам на праві спільної часткової власності.

Таким чином, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-4 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах ВС від 25 вересня 2019 року у справі № 523/3337/18; ВП ВС від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17, КЦС ВС у справі № 311/2586/18 від 03.06.2023 року .

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення.

Згідно положень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року ?Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок?, при неможливості виділу частки будинку внатурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що ?відсутність конструкції (?за наявності одночасно?) в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності?.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: ?висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном?.

Поняття ?незначна частка? є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Відповідно до приписів ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин тягар доказування про те, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, несе позивач.

Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки співвласники вказаної квартири мають рівні частки у спільній власності, спільне володіння і користування майном є можливим, а припинення частки позивача та визнання за відповідачем права на частку позивача із виплатою такої компенсації завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, а саме ОСОБА_2 , оскільки його майновий стан не дозволяє у заявленому розмірі сплатити таку компенсацію і введе його у боргові зобов`язання.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76 - 83, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; виділення в особисту приватну власність відповідачу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошової компенсацію за 1/2 частку вартості квартири в сумі 642922,29 (шістсот сорок дві тисячі дев`ятсот двадцять дві грн. 29 коп.) гривень, 6429,22 (шість тисяч чотириста двадцять дев`ять грн. 29 коп.) гривень сплаченого судового збору та 30000 (тридцять тисяч) гривень витрати на правову допомогу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.