Справа № 346/5011/18
Провадження № 22-ц/4808/352/24
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю осіб, які подали апеляційні скарги, позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Тиніва І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, визнання земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя і визнання права на частку у цій земельній ділянці без її реального поділу, визнання об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктом права спільної сумісної власності із визначенням у ньому по частці кожному, здійснення його поділу відповідно до цих часток із стягненням вартості перевищення реальної частки над ідеальною, поділ земельної ділянки по частці кожному та виділ у спільне користування частини цієї ділянки, стягнення грошових коштів, вкладених у капітальний ремонт квартири, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Коваленком Д.С. 01 грудня 2023 року в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 11 грудня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину сумісно набутого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони 09.12.1994 року зареєстрували шлюб. Після одруження виїхали проживати в Державу Ізраїль, де у них народилися діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Влітку 2005 року переїхали проживати в Україну за місцем народження дружини в м. Коломию. За заявою ОСОБА_5 у вересні 2005 року Коломийська міська рада виділила земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 650 кв.м, для будівництва житлового будинку та господарських споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Коломия у них народився син ОСОБА_8 .

З кінця 2005 року по серпень 2006 року за його кошти в квартирі дружини по АДРЕСА_2 проведено ремонт, а саме: електропроводка (150 доларів США), сантехніка (200 доларів США), батареї опалення (2000 доларів США), котел (400 доларів США), склопакети вікон (1100 доларів США), вхідні та міжкімнатні двері (350 доларів США), підлога, плитка (200 доларів США), кухня (400 доларів США), ванна кімната (400 доларів США), туалет (200 доларів США),матеріали (800 доларів США), робота майстрів (2600 доларів США).

Всього на проведення капітального ремонту в квартирі АДРЕСА_3 ним витрачено 8 800 доларів США особистих заощаджень.

Згідно заяви відповідачки Коломийська міська рада 14.02.2007 року прийняла рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надала в оренду ОСОБА_5 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 650 кв.м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийської міської ради №1286-29/2008 від 08.06.2008 року припинено право користування та розірвано договір оренди земельної ділянки за згодою сторін та передано у власність відповідачці зазначену земельну ділянку, а 19 грудня 2008 року видано Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

Після отримання необхідних правовстановлюючих документів у 2007 році за його заощадження розпочали будівництво житлового будинку. Згідно довідки відділу архітектури та містобудування Коломийської міської ради від 23.04.2008 року, готовність житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на 23 квітня 2008 року становила 36%.

У 2008 році він працював в Державі Ізраїль та Єгипті, де заробив понад 9 000 доларів США, які переказував дружині на будівництво. У 2009 році працював в Австралії, звідки також надсилав гроші дружині. Всього за час перебування в Австралії він заробив 27 000 доларів США. Також на спорудження будинку грошові кошти у 2007-2010 роках переводили його рідні через платіжну систему «Вестерн Юніон» на загальну суму 35 951 доларів США, що підтверджується документами про банківські перекази.

У кінці 2009 року вирішили емігрувати з сім`єю до Австралії, однак законодавство країни не дозволяло виїжджати всією сім`єю, тому змушені були оформити формальне розірвання шлюбу для виїзду. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 лютого 2010 року шлюб між ним розірвано, проте продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, придбавати майно, виховувати дітей.

Так, 11 лютого 2010 року придбали за 2 000 доларів США на ім`я дружини ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 010020309, розташовану в селищі Печеніжин, провулок Шевченка Коломийського району. Згідно пункту 3.6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, її купівля проводиться за спільні кошти подружжя за згодою чоловіка ОСОБА_5 ОСОБА_3 , що підтверджується згодою, посвідченою приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу 11.02.2010 року, та земельна ділянка набуває статусу спільної сумісної власності подружжя.

Про факт спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу свідчить митна декларація, власноручно заповнена відповідачкою, згідно якої вони всією сім`єю в`їхали з Єгипту в Україну, де разом відпочивали.

У травні 2013 року ступінь готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 становив близько 100%, був обладнаний комунікаціями і придатним для проживання. Ним було перевезено морським контейнером з Держави Ізраїль меблі в цей будинок. З відповідачкою продовжували проживати однією сім`єю, на повторній реєстрації шлюбу ніхто з них не наполягав. Він надалі працював за кордоном, зароблені кошти переказував дружині на утримання сім`ї, привозив і віддавав гроші їй особисто, а також перекази здійснювали його родичі.

З вересня 2016 року їх стосунки погіршилися, у жовтні 2016 року відповідачка замінила замок на в`їздних воротах до подвір`я будинку і позбавила його доступу до житла, а також права користування належним йому майном.

Із врахуванням заяв про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог просив:

- встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім`єю після розірвання шлюбу з 15 лютого 2010 року (дня набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу) по 21 березня 2016 року;

- визнати земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 010020309, що знаходиться в селищі Печеніжин, провулок Шевченка Коломийського району, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та визнати за ним право на 1/2 ідеальну частку майна подружжя у цій земельній ділянці без її реального поділу;

- визнати об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із визначенням часток по 1/2 кожному. Провести розподіл житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідно до І варіанту висновку №111 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи від 27.05.2021 року.

Надати ОСОБА_3 як І співвласнику 1/2 частки наступні приміщення 1 поверху: №2 частина паливної площею 3,75 кв.м вартістю 37170 грн, №3 частина прихожої площею 6,35 кв.м вартістю 62941 грн, №4 вітальня площею 33,8 кв.м вартістю 335022 грн, №5 кімната площею 16,0 кв.м вартістю 202408 грн, №6 кухня-їдальня площею 23,2 кв.м вартістю 229956 грн, №7 санвузол площею 1,5 кв.м вартістю 14868 грн, №8 ванна площею 5,2 кв.м вартістю 51542 грн, №9 гараж площею 26,0 кв.м вартістю 257701 грн, всього по першому поверху приміщень площею 115,8 кв.м вартістю 1 191 608 грн. Надати ОСОБА_3 як І співвласнику 1/2 частки наступні будівлі та споруди: колодязь у спільному користуванні вартістю 12748 грн, огорожу в спільному користуванні вартістю 68824 грн, замощення в спільному користуванні вартістю 75985 грн, всього вартістю 157557 грн. Реальна частка ОСОБА_3 як І співвласника 1/2 частки складає 1 349 165 грн, що на 83172 грн менше за ідеальну частку. В даному варіанті співвласникам необхідно влаштувати перегородку в приміщенні паливної. Приміщення прихожої розділити перегородкою, відокремивши два приміщення по 6,35 кв.м, для входу ІІ співвласника на горищний поверх. І співвласнику облаштувати вхід у свої приміщення через вітальню двома дверима.

Надати ОСОБА_4 як ІІ співвласнику /2 частки наступні приміщення 1 та горищного поверхів будинку: №1 коридор площею 6,0 кв.м вартістю 59470 грн, №2-1 частина паливної площею 3,75 кв.м вартістю 37170 грн, №3-1 частина прихожої площею 6,35 кв.м вартістю 62941 грн, №10 хол площею 13,0 кв.м вартістю 128854 грн, №11 спальня площею 20,3 кв.м вартістю 256806 грн, №12 спальня площею 18,6 кв.м вартістю 235300 грн, №13 ванна площею 9,5 кв.м вартістю 94163 грн, №14 спальня площею 19,1 кв.м вартістю 241624 грн, №15 спальня площею 19,1 кв.м вартістю 241624 грн, а всього по І і МС поверху приміщень площею 115,7 кв.м вартістю 1 357 952 грн;

Надати ОСОБА_4 як ІІ співвласнику 1/2 частки наступні будівлі та споруди: колодязь у спільному користуванні вартістю 12748 грн, огорожу в спільному користуванні вартістю 68824 грн, замощення в спільному користуванні вартістю 75985 грн, всього вартістю 157557 грн, де реальна частка ОСОБА_4 як ІІ співвласника 1/2 частки складає 1 515 509 грн, що на 83 172 грн більше за ідеальну частку. В даному варіанті ІІ співвласнику необхідно в приміщенні в прихожій цегляною перегородкою відокремити приміщення площею по 6,35 кв.м. Вхід у приміщення ІІ співвласника на горищний поверх буде відбуватися через коридор №1 та через частину прихожої по сходам на горищний поверх;

- стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 83 172 грн вартості перевищення її реальної частки над ідеальною часткою у цьому майні;

- поділити земельну ділянку площею 0,0650 га, яка належить на праві власності ОСОБА_5 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 154847 від 19.12.2008 року, з кадастровим номером :10:001:0021, за цільовим призначенням для будівництва ві обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частках по 1/2 відповідно до І варіанту проекту розподілу висновку №111 від 27.05.2021 року, зокрема: виділити ОСОБА_3 як І співвласнику 1/2 ідеальної частки у власність ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0089 га і ділянку № НОМЕР_2 площею 0,0106 га, загальною площею 0,0195 га, позначених на схемі проекту розподілу жовтим кольором; виділити ОСОБА_4 як ІІ співвласнику 1/2 ідеальної частки у власність ділянку № НОМЕР_3 площею 0,0194 га, позначеної на схемі роподілу зеленим кольором; виділити у спільне користування обом співвласникам земельну ділянку площею 0,0261 га, позначеної на схемі проекту розподілу червоним кольором і за яким для обох співвласників у спільному користуванні залишається земельна ділянка площею 0,0261 га для входів у будівлю відповідно до І варіанту розподілу житлового будинку і вхід на земельну ділянку спільного користування здійснюється через хвіртку та ворота по межі А-Б проекту;

- стягнути з ОСОБА_4 на його користь 249 216 грн його особистих коштів, вкладених у капітальний ремонт квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути 9 514,80 грн судового збору, 5 000 грн витрат на правничу допомогу, 27 500 грн витрат за проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи від 27.05.2021 року (а.с.3-12, том 1; а.с.38-44, том 2; а.с.151-160, том 5).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Позов в частині позовних вимог про визнання об?єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , об?єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із визначенням часток по 1/2 частині кожному задоволено частково. Визнано об?єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому ОСОБА_3 належить право на 385/1000 ідеальної частки, а ОСОБА_2 615/1000 ідеальної частки. Відмовлено у визнанні часток кожного із них в іншому розмірі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 48907 гривень 63 копійки, які складаються з: судового збору у розмірі 7055 гривень 05 копійок; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20559 гривень; витрат, пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи у розмірі 21293 гривні 58 копійок. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1380 гривень, які складаються з витрат на проведення експертизи на замовлення сторони.

Скасовано забезпечення позову, зокрема арешт, накладений ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.10.2018 року, але арешт зберігає свою дію до набрання законної сили цим рішенням (а.с.212-223, том 7).

Не погодившись з таким рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині про встановлення факту проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, суд виходив з того, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами містить інші причини розірвання шлюбу і набрало законної сили. Однак, суд повинен був встановити обставини проживання сторін саме після рішення про розірвання шлюбу. Він наголошував, що розірвання шлюбу було формальним, з метою еміграції в Австралію. Адже після розірвання шлюбу вони проживали разом, купували землю, споруджували будинок, виїжджали з дітьми за кордон і на відпочинок. Також дочка ОСОБА_9 , незважаючи на неприязні стосунки, що склалися між ними, не заперечила, що він після 2010 року надсилав їй щомісяця кошти на навчання, придбання ноутбука та на лікування.

Також фактом, яий підтверджує формальне розірвання шлюбу, є отримання відповідачкою свідоцтва про розірвання шлюбу тільки 28 липня 2015 року. Також на фотографіях, зроблених під час будівництва спірного житлового будинку, зображений він з відповідачкою, дітьми та його матір`ю, яка восени 2011 року приїхала до них в Коломию в гості.

Зазначає, що надуманими є твердження суду, що він забезпечував сім`ю тільки до літа 2014 року, рідко бачився з дітьми, що сторони проживали окремо, перестали бачитись з 30.05.2014 року взагалі.

Навпаки, вони вели спільний побут, мали спільне господарство та спільний сімейний бюджет, разом відпочивали, продовжували будівництво, що свідчить про існування взаємних прав та обов`язків, які притаманні чоловіку та дружині. Дані факти підтвердили свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інші.

Також не погоджується із висновками суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя земельної ділянки з кадастровим номером 010020309, що знаходиться в селищі Печеніжин, провулок Шевченка Коломийського району. Суд вважав, що оскільки він іноземець, то в силу положень ч.2 ст.81 ЗК України, не міг набути права спільної сумісної власності, оскільки закон забороняв йому (громадянину Ізраїлю) мати на будь-якому праві власності земельну ділянку через відсутність на ній на момент придбання об`єктів нерухомого майна.

Вважає, що оскільки положеннями як Сімейного кодексу, так і Земельного кодексу України не встановлено обмежень щодо спільної сумісної власності подружжя, один з якого є іноземним громадянином, тому він просив визнати за ним право на 1/2 ідеальну частку цього майна подружжя у земельній ділянці без її реального поділу, що не суперечить і не заборонено законами України. Такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним, оскільки суд визнав, що ним (позивачем) сплачено за цю земельну ділянку 1800 доларів США і нотаріус підтвердила набуття статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на його користь коштів, вкладених у капітальний ремонт квартири АДРЕСА_4 , суд виходив з того, що ним (позивачем) не доведено істотне збільшення вартості квартири за час перебування сторні у шлюбі саме внаслідок грошових затрат, які поніс позивач. В той же час, суд врахував його доводи, що саме після неякісного ремонту ним у 2007 році витрачено 8 800 доларів США особистих заощаджень на капітальний ремонт цієї квартири. Однак, поза увагою суду залишились аргументи про те, що він не доводив факт істотного збільшення вартості квартири, а вимагав грошову компенсацію понесених затрат під час перебування у шлюбі.

Відмовляючи в цій частині позову, суд не врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц про те, що у випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Щодо часткового задоволення вимоги про визнання незавершеного будівництвом житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності сторін із визначенням часток, не в повній мірі погоджується із висновкми суду. Так, його рідними та співробітниками через платіжну систему Western Union протягом 2006-2015 років здійснювалися перекази на його ім`я в Україну валютних коштів на загальну суму 80 922 долари США, а не 49 600 доларів США, як зазначив суд. Також із долучених ним копій паспортів вбачається, що протягом 2010-2015 років він неодноразово виїжджав на заробітки за межі України. Цих коштів було достатньо для будівництва будинку.

Суд невірно тлумачив його показання, що він ніби то наполягав на подальшій передачі коштів саме ОСОБА_5 для забезпечення фінансування будівництва спірного будинку. Навпаки, він стверджував, що будівництво здійснювалось як за його кошти, так і кошти відповідачки.

Також поза увагою суду залишився пункт 4 дослідницької частини висновку експерта №111, згідно якого у вересні 2013 року будинок був готовий для проживання із ступенем готовності 99,5 відсотків (а.с.57, том 4), оскільки спорудження спірного житлового будинку здійснювалося сторонами як у період шлюбу, так і під час проживання однією сім`єю, тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна і положення глави 8 СК України.

Категорично не згоден із мотивацією суду про те, що оскільки у цьому об`єкті йому належить тільки 38/1000 ідеальної частки і він не забезпечив суд висновком експерта про виділ йому такої частки або максимально наближеної до неї, суд може обмежитись визнанням за сторонами вказаних ідеальних часток у справі спільної сумісної власності без реального поділу об`єкта.

Щодо відмови у позові про поділ земельної ділянки під об`єктом незавершеного будівництва, суд неправильно визначив правовідносини відповідно до встановлених обставин, внаслідок чого його висновки не відповідають обставинам справи. Він і його представник не виходили з того, що відповідач набула земельну ділянку з кадастровим номером :10:001:0021 у власність у порядку безоплатної приватизації, тому така особлива річ не охоплюється передбаченим частиною 1 статті 69 СК України переліком об`єктів, які можуть належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Окрім того, помилковим є твердження суду, що таку вимогу як визнання за ним права на вказану земельну ділянку після подання заяви про зміну предмета позову, позивач не заявляв. Навпаки, у позовній заяві ставив вимогу про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок (а.с.44, том 2).

Зауважив, що у випадку його права на 385/1000 ідеальної частки, а відповідачки на 615/1000 ідеальної частки у спірному домоволодінні, суд не вказав, яким чином він повинен користуватися своєю власністю (мати доступ до неї для повноцінного володіння). Тобто, суд визнав порушення його права, але не вказав способу захисту.

А у зв`язку з тим, що він просив визнати спірний будинок об`єктом права спільної сумісної власності сторін з правом власності на 1/2 його частину, то відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до нього також переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності на будинок.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати на загальну суму 78 141 гривню (а.с.2-17, том 8).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права на підставі висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що висновки суду щодо періоду початку будівництва спірного житлового будинку ґрунтуються на досліджених документах і показах свідків, а щодо ступеня його готовності у 77% - на висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27.05.2021 року. при цьому, в матеріалах справи містяться інші докази щодо ступеня готовності спірного незавершеного будівництвом будинковолодіння, а саме: згідно довідки відділу архітектури та містобудування від 23.04.2008 року готовність індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 36%. Згідно висновку експертного дослідження від 04.07.2022 року, станом на лютий місяць 2010 року ступінь будівельної готовності об`єкта складає тільки 41%. Однак, суд не врахував вказаний висновок виключно з формальних підстав. Заславшись на відсутність підтвердженої обізнаності експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерта. Разом з тим, суд не навів жодних мотивів щодо сумнівів у правильності даного висновку та відповідності наведеного дослідження фактичним обставинам.

Щодо неможливості визнання права власності на незавершене будівництво в ідеальних частках, зазначає наступне. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2710цс15 висловив позицію, що відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю із дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Вказує, що після розірвання шлюбу з позивачем вона із своїм батьком продовжили будівництво спірного об`єкта, яке тривало до 2018 року. Вважає, що спірний об`єкт незавершеного будівництва, що розташований по АДРЕСА_1 не може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Виходячи з того, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено, слід дійти висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання за відповідачем права власності на нерухоме майно.

Зазначає, що станом на даний час це вже готовий житловий будинок, який не потребує доведення до кінця будівництва.

Не погоджується із висновокм суду щодо незастосування наслідків спливу строків позовної давності.

Так, суд встановив те, що після розірвання шлюбу у 2010 році позивач і відповідач разом не проживали, з грудня 2013 року ОСОБА_5 з дітьми переїхала проживати у будинок по АДРЕСА_1 , а будь-яких фактів заселення у вказаний будинок позивача не встановлено. Відтак, підстав для застосування початку перебігу терміну позовної давності з 2016 року немає.

Наголошує, що відповідно до ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позивач звернувся з відповідним позовом тільки 05 жовтня 2018 року, а шлюб було розірвано 15 лютого 2010 року.

Доказів того, що позивачу було істотно обмежено доступ до приміщень спірного будинку з метою проживання саме 21.03.2016 року судом не здобуто. Суд прийняв до уваги пояснення позивача, які є неправдивими і нічим не підтверджені та суперечать іншим його поясненням.

Зазначає, що суд піддав сумнівам щодо доказовості наданих письмових документів на підтвердження факту участі у будівництві спірного житлового будинку. Проте, залишив поза увагою той факт, що матеріальну участь у будівництві приймав її батько, на чиє ім`я були виписані будівельні матеріали та яким оплачувалися відповідні рахунки. Саме встановлення джерела походження коштів, вкладених у будівництво, має ключове значення для вирішення питання віднесення даного об`єкта до спільної сумісної власності.

Вказує, що 02 липня 2007 року вона отримала дозвіл на виконання будівельних робіт та у кінці літа цього року розпочала будівництво спірного житлового будинку. Як зазначає сам позивач, у цей період він перебував за межами України. Таким чином, позивач ніякої власноручної допомоги у спорудженні будинку не брав. Поруч із цим, не брав і матеріальної участі у йог оспорудженні.

Зауважує, що позивач не надав жодного доказу про перекази на її ім`я коштів, про придбання ним будівельних матеріалів, про укладання ним договорів підряду. Згідно даних національного страхування «Бетуах леумі», позивач з 1998 року в Ізраїлі не працював жодного дня. Поруч із цим в матеріалах справи є підроблений документ про стаж роботи позивача адвокатом в Ізраїлі з 1998 по 2006 роки. Більшість копій банківських переказів, які подані позивачем, не містять ніякої інформації, а ні прізвищ отримувача, а ні суми, а ні дати чи печатки банків, а тільки від руки позивача записано прізвище, сума та дата.

Вважає, що тільки з тих підстав, що позивач був її чоловіком, недостатньо вважати, що будівництво спірного житлового будинку вони розпочинали спільно і за спільні кошти.

Наголошує, що будівництво проводила вона, без участі позивача, прит допомозі своїх батьків та інших родичів. У кінці літа 2007 року її родичі побудували фундамент, її батько за власні кошти купив будівельні матеріали: щебінь, цемент, арматуру, камінь та пісок. Навесні 2008 року була зведена коробка, яку будували її родичі та працівники з металозаводу. Коробка вибудувана із цегли, частина якої придбана її батьком заздалегідь у рахунок заробітної плати, оскільки завод, який очолював батьком, мав власну цегельню. Друга частина була придбана особисто нею, частково за кошти батька і частково за кошти, позичені нею у ОСОБА_12 (копії розписок містяться у матералах справи). Також за батькові кошти були придбані демонтовані зі складських приміщень панельні перекриття для першого поверху.

Восени 2008 року почалися роботи по спорудженю даху, на які булт використані будівельні матеріали, особисто придбані її батьком. У червні 2009 року ПП « ОСОБА_13 » були встановлені вікна, оплату за які також здійснював її батько.

Отже, на лютий 2010 року (момент розірвання шлюбу), була зведена та накрита «коробка» спірного об`єкта, без будь-якої фізичної та матеріальної участі позивача. Після розірвання шлюбу вони з батьком продовжили будівництво спірного об`єкта нерухомості, яке тривало до 2018 року, для чого нею було використано власні доходи від професійної діяльності, власні заощадження. Окрім цього, їй допомагали родичі та друзі.

Тому вважає, що порушення прав позивача не було. Захист цивільного права на право власності на частку у спільному мйані подружжя може мати місце тільки при умові створення такого майна за рахунок спільних трудових внесків кожного з подружжя. В конкретному випадку позивач не навів обставин та не підтвердив особисту участь у спорудженні житлового будинку по АДРЕСА_1 . Так само не навів обставин та не підтвердив їх належними і допустимими доказами щодо права на вже збудований об`єкт нерухомості, щодо якого в нього взагалі не виникає правових підстав. При цьому, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким щодо позовних вимог про визнання об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_14 та ОСОБА_2 із визначенням по 1/2 чатсині кожному повністю відмовити за безпідставністю. В решті рішення суду залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача (а.с.22-27, том 8).

Позивачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_2 . Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.50-53, том 8).

Відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 (а.с.58-66, том 8).

Вислухавши пояснення осіб, які подали апеляційні скарги, позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Тиніва І.Д., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин 1-3 та частини 5 статті 263, статті 264 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За змістом частин 1-4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_15 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.1994 року (том 1 а.с.28- зворотній бік).

В матеріалах справи наявна копія перекладу англійською мовою свідоцтва про укладення шлюбу ( а.с.24, том 1).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.02.2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Рішення набрало законної сили 15.02.2010 року (а.с.15, том 1).

11.11.2020 року ОСОБА_5 уклала та зареєструвала інший шлюб з ОСОБА_16 та змінила прізвище на ОСОБА_17 (том 5 а.с.125).

З 25 травня 1998 року ОСОБА_5 мала зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.196-197).

За даними Коломийського міжрайонного БТІ, станом на 27.10.2005 року ОСОБА_5 вже була власником 3/5 часток цієї квартири (том 1 а.с.21), а у лютому 2007 року, як власник цієї квартири, вона дала згоду ОСОБА_3 на постійну реєстрацію у цій квартирі (том 1 а.с.189).

У період з 26 червня 2007 року по 06 жовтня 2015 року ОСОБА_3 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с.14 копія тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_3 та а.с.189 копія заяви ОСОБА_5 ).

Станом на 17 січня 2007 року, з огляду на акт обстеження якості проведеного ремонту у цій квартирі, складеного працівниками Коломийської КПМ-3 Івано-Франківського філіалу ДП «НДІпроектреконструкція», у цій квартирі дійсно вже був здійснений ремонт стін та стелі (але немає відомостей про те, хто саме, коли саме і за чий кошт його зробив), проте за цим актом, з`явились тріщини, плями, стіни та стелю не вирівняно, шви між панелями не зароблено (том 1 а.с.207).

Відповідачка додала фотознімки квартири (том 1 а.с.208-217) без дати їх створення.

З 06 жовтня 2015 року ОСОБА_3 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

За даними житлово-експлуатаційної дільниці №2 Управління ЖКГ, а ні станом на жовтень 2005 року, а ні станом на січень 2006 року, ОСОБА_3 не входив до складу сім`ї ОСОБА_5 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.21 зворотній бік, а.с.22 копії довідок).

За даними цієї ж організації, станом на 18.04.2011 року, за вказаною адресою ОСОБА_3 вказаний як особа, яка проживає та прописаний (том 2 а.с.13).

20 січня 2006 року ОСОБА_5 звернулась до міського голови м.Коломия із заявою про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, площею 650 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку господарських споруд (том 1 а.с.19).

Рішенням Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 29.06.2006 року ОСОБА_5 погоджено місце розташування та надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки (том 1 а.с.29).

19.10.2006 року ОСОБА_5 звернулась до міського голови м.Коломия із заявою про передачу їй безоплатно у власність земельної ділянки площею 650 кв.м., що розташована у АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (том 1 а.с.30).

Рішенням Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 14.02.2007 року Коломийською міською радою Івано-Франківської області затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва та надано в оренду строком на 50 років вказану земельну ділянку ОСОБА_5 (том 1 а.с.44, а.с.53 зворотній бік).

20.03.2007 року між Коломийською міською радою Івано-Франківської області та ОСОБА_5 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 50 років (том 1 а.с.50).

У заяві від 06.05.2008 року ОСОБА_5 просила розірвати з нею договір оренди вказаної земельної ділянки та передати їй цю ділянку безоплатно у власність (том 1 а.с.45).

Рішенням Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 18.06.2008 року припинено право користування ОСОБА_5 вказаною земельною ділянкою, розірвано зазначений договір оренди, але у поряду безоплатної приватизації передано їй у власність зазначену ділянку (том 1 а.с.59).

На підставі чого, 19.12.2008 року ОСОБА_5 отримала Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номера :10:001:0021 (площею 0,0650 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд), що розташована у АДРЕСА_1 (том 1 а.с.87).

У 2007 році спеціалістами Коломийського міжрайонного проектно-виробничого бюро розроблено проект будівництва індивідуального житлового будинку садибного типу на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (том 3 а.с.222-227).

Станом на 23.04.2007 року ОСОБА_5 вже мала будівельний паспорт на забудову вказаної земельної ділянки (том 1 а.с.53-57).

Згідно довідки відділу архітектури та містобудування від 23.04.2008 року, готовність індивідуального житлового будинку, побудованого по АДРЕСА_1 складала 36% (том 1 а.с.45 зворотній бік).

У серпні 2011 року ДП «Прикарпаттяенергосервіс» розроблено робочий проект зовнішнього електропостачання будівельного майданчика житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.88), а також робочий проект зовнішнього електропостачання самого житлового будинку (том 1 а.с.59-60), при цьому замовником була вказана ОСОБА_5 . Хоча договір №190811 від 19.08.2011 року про надання послуг з розроблення проектної документації для зовнішнього електропостачання будівельного майданчика, безпосередньо ОСОБА_5 не підписувала, що сторони визнали (том 2 а.с.1-8).

03.08.2011 року, особисто ОСОБА_5 укладено та підписано договір №26-172/2011 про надання доступу до електричних мереж із ПАТ «Прикарпаттяобленерго», за яким остання, як електропередавальна організація, підключила вказаний житловий будинок до своїх електричних мереж (том 1 а.с.205-206).

01 вересня 2011 року від імені ОСОБА_5 , як замовника, підписано договір №01091106 з ФОП ОСОБА_18 на будівництво ПЛІ-04кВ від РП-0,4кВ ТП-106 Коломийського РЕМ для зовнішнього електропостачання будівельного майданчика житлового будинку за вказаною вище адресою (том 1 а.с.61,67).

За висновком будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №111, що складений 27.05.2021 року СП «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр», ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (гаражем), який розташовано у АДРЕСА_1 , станом на лютий 2010 року складав 77%, але станом на час розгляду справи ступінь готовності об`єкта будівництва встановити не вдалось за можливе, оскільки експерт не був допущений на територію будинковолодіння для дослідження, зокрема внутрішніх приміщень будинку, але зовнішній його вигляд відповідає ступеню 100% готовності (том 4 а.с.48-104).

В матеріалах справи наявний інший висновок, №027/06-2022 від 04.07.2022 року, складений експертом ОСОБА_19 на замовлення відповідачки, згідно якого станом на лютий 2010 року ступінь будівельної готовності цього самого об`єкта складає 41% (том 6 а.с.69-84).

Сторони визнавали, що як мінімум з грудня 2013 року ОСОБА_5 разом із трьома дітьми: Христиною, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 почали постійно проживати за адресою: АДРЕСА_1 . І це стало їх постійним місцем проживання.

Що пізніше було підтверджено і довідками абонентського відділу КП «Житлоінфоцентр», зокрема у грудні 2014 року та травні 2015 року (том 1 а.с.201). При цьому у цих довідках, як фактичний член сім`ї, ОСОБА_3 не значиться.

Зазначений факт встановлено і представниками Управління праці та соціального захисту населення в Акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_5 у листопаді 2014 року та у травні 2015 року (том 2 а.с.156-157, 158).

11.02.2010 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Галян Г.М. та зареєстровано у реєстрі за №254, купила у ОСОБА_22 земельну ділянку, кадастровий номер 010020309, площею 0,1500 га, що знаходиться в смт. Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області, провулок Шевченка (том 1, а.с.18).

Згідно пункту 3.6. цього Договору, купівля земельної ділянки проводиться за спільні кошти подружжя за згодою її чоловіка ОСОБА_3 , що підтверджується його згодою та набуває статусу спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту розписки, що датована 11.02.2010 року, написаної від імені ОСОБА_22 та ОСОБА_23 встановлено, що вони отримали від Саффурі Ганема 1800 доларів США і матеріальних претензій до покупця немає (том 2 а.с.14).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції при вирішенні спору в частині позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу виходив з того, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду 04.02.2010 року, яке набрало законної сили 15.02.2010 року. Суд не взяв до уваги аргументи позивача, що сторони проживали однією сім`єю після розірвання шлюбу до 28.07.2015 року (отримання відповідачкою свідоцтва про розірвання шлюб), оскільки положеннями ч.2 ст.114 СК України чітко передбачали, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду.

Щодо позовних вимог про визнання земельної ділянки з кадастровим номером 010020309 спільним сумісним майном подружжя та визнання за позивачем права на 1/2 ідеальну частку без її реального поділу, суд виходив з того, що позивач не набув право спільної сумісної власності із відповідачкою на вказану земельну ділянку, тому відповідачкою не порушено право позивача, якого він не набув. І, як наслідок, у задоволенні позову в цій частині позовних вимог відмовлено.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів, вкладених ним у капітальний ремонт квартири, суд виходив з того, що позивач не довів, що зазначена квартира АДРЕСА_3 , яка належить відповідачці, за час їх шлюбу істотно збільшила свою вартість і саме внаслідок грошових затрат, які поніс позивач, як другий з подружжя. Крім того, норма ч.1 ст.62 СК України (в редакції, яка діяла на час проведення ремонту) не встановлює права другого з подружжя вимагати з іншого з подружя повернення вкладених грошових затрат у майно, яке істотно збільшилось у своїй вартості. Виходячи з того, що позивач не довів порушення відповідачкою будь-якого його права та належність обраного ним способу захисту такого права, дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Щодо позовних висмог про визнання об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами об`єктом права спільної сумісної власності сторін із визначенням часток по 1/2 частині кожному, встановивши, що цей об`єкт був побудований за період перебування позивача та відповідачки в шлюбі, із ступенем готовності 77%, дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права на 385/1000 ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на це майно, а за відповідачкою на 615/1000. Однак, оскільки у цьому об`єкті позивачу належить тільки 385/1000 ідеальної частки, а позивач не забезпечив суд висновком експерта, за яким суд міг би виділити позивачу таку частку або максимально наближену до неї, суд може обмежитись тільки визнанням за позивачем та відповідачем вказаних ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на вказаний об`єкт без його реального поділу.

Для поділу цього об`єкту відповідно до запропонованого позивачем варіанту (по 1/2 частці кожному) немає підстав, тому в цій частині позовних вимог суд відмовив.

Щодо позовних вимог про поділ земельної ділянки під об`єктом незавершеного будівництва між позивачем і відповідачем по 1/2 частці кожному, суд виходив з того, що відповідач набула земельну ділянку з кадастровим номером :10:001:0021 у власність у порядку безоплатної приватизації, а тому вона не може належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Вимоги про визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку, після подання заяви про зміну предмета позову позивач не заявив і оскільки суд не проводить поділ об`єкта незавершеного будівництва, відсутні підстави для визнання за позивачем будь-якої частки на вказану земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст.115 Сімейного кодексу України (який діяв на момент розірвання шлюбу позивача та відповідача 04.02.2010 року), розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Проте положення ч.2 ст.114 СК України чітко передбачали, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі у періоді з 09.12.1994 року по 15.02.2010 року (набрання законної сили рішення про розірвання щлюбу).

Позивач посилається на формальність рішення суду про розірвання шлюбу, що було викликане особливими обставинами з метою еміграції усієї сім`ї до Австралії.

Проте, суд правильно не прийняв ці обставини до уваги, оскільки з позовом про розірвання шлюбу звертався сам ОСОБА_24 , який не міг не розуміти юридичних наслідків розірвання шлюбу і значення такої юридичної дії для статусу майна, набутого як під час шлюбу, так і після його розірвання.

Не переконливою є і позиція позивача про те, що еміграція до Австралії можлива була лише для особи, яка не перебуває у шлюбі.

Жодних прямих і достовірних даних, тобто переконливих доказів про те, що сторони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки по 21 березня 2016 року позивач не представив.

Як встановлено судом, зокрема, із пояснень свідків, ОСОБА_3 у вказаний період міг проживати разом з ОСОБА_5 , коли був на території України, але тільки за адресою АДРЕСА_2 і тільки до грудня 2013 року (до того часу, коли відповідачка з дітьми не переїхала проживати в будинок по АДРЕСА_1 ), але жодних прямих і достовірних даних про те, що сторони були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки, жоден свідок, у тому числі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не підтвердили, а надали лише пояснення про те, що він спілкувався із дітьми (відвозив їх та забирав зі школи тощо).

Суд надав правильну оцінку цим обставинам, у тому числі і на основі показань дочки сторін у якості свідка, яка не підствердила спільного проживання однією сім`єю батьків у цей період.

Надання утримання відповідачем дочці, чим також обґрунтовує позивач спільне проживання, не доводить фактичних сімейних відносин без реєстрації шлюбу з позивачкою (матір`ю дочки), оскільки батьки зобов`язані утримувати дітей, зокрема, можуть надавати таке утримання як самостійно, так і за взаємною згодою з іншим з батьків.

Суд обґрунтовано звернув увагу на те, що не можуть підтверджувати спільного побуту та взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 факти спільного з дітьми відпочинку у вказаний період, оскільки самі по собі вони ще цього не підтверджують, а позивач не зміг довести навіть того, що протягом спільного відпочинку вони проживали в одному приміщенні, мали спільний побут, бюджет та взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Статтею 62 СК України визначено порядок виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що після неякісного ремонту у квартирі АДРЕСА_4 він витратив 8800 доларів США особистих заощаджень на здійснення капітального ремонту цієї квартири, зокрема, мало місце проведення нової системи тепло, водо та газопостачання, повністю відновлено внутрішні стіни, встановлено нові двері, віконні склопакети та підлога, виконано внутрішній ремонт, і претендує на компенсацію йому цих витрат .

Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами.

Разом з цим, ОСОБА_3 не довів жодними належними та допустимими доказами, що саме ним було оплачено ремонт квартири та що вартість квартири істотно збільшилась у ціні від тієї іншої вартості, яку ця квартира могла би мати, якби цей ремонт не був здійснений.

Крім того станом на 27.10.2005 року відповідачка була власником 3/5 часток цієї квартири (том 1 а.с.21), а позивач не подав доказів про іншого співвласника квартири (на 2/5 частки).

Фотознімки квартири до і після ремонту не свідчать про те, що позивач здійснив ремонт у цій квартирі за рахунок власних заощаджень, а не спільних сімейних коштів або за участі іншого співласника і про те, що цей ремонт він здійснював за згоди і за домовленістю із власниками квартири і на яких умовах, тому і його вимога про компенсацію вартості витрат на капітальний ремонт не заслуговує на увагу.

Виходячи з наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів порушення відповідачкою будь-якого його права та належність обраного ним способу захисту такого права, та дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

На час укладення договору купівля-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером 010020309, що розташована в провулку Шевченка в с.Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області (11.02.2010 року), діяли положення ст.60 СК України які передбачали, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини другої ст.81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Згідно ч.3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини.

Відповідно ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземцям, особам без громадянства. Іноземці та особи без громадянства можуть отримати землі сільськогосподарського призначення лише у спадок.

Вказаний закон передбачив, що іноземці можуть набувати права власності тільки на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, якщо на них розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_3 на момент купівлі зазначеної земельної ділянки був громадянином іншої держави (Ізраїлю), тобто іноземцем.

Як встановлено із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с.221), на час придбання вказаної земельної ділянки на ній були відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, які б належали ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Враховуючи те, що на цій ділянці були відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна, які би належали ОСОБА_3 на праві приватної власності, в силу положень статті 14 Конституції України та ч.2 ст.81 ЗК України, позивач не міг набути права спільної сумісної власності на земельну ділянку, оскільки закон забороняв йому, як іноземному громадянину, мати на будь-якому праві власності таку земельну ділянку через відсутність на ній на момент її придбання об`єктів нерухомого майна, які або частини яких належала би саме позивачу.

Тому умова договору купівлі-продажу земельної ділянки, оформлена, пунктом 3.6. цього Договору, згідно якого купівля земельної ділянки проводиться за спільні кошти подружжя за згодою її чоловіка ОСОБА_3 та набуває статусу спільної сумісної власності подружжя, в силу статті 236 Цивільного кодексу України, є нікчемною, оскільки суперечить вимогам Закону.

Із змісту розписки, що датована 11.02.2010 року, написаної від імені ОСОБА_22 та ОСОБА_23 встановлено, що вони отримали від ОСОБА_3 1800 доларів США і матеріальних претензій до покупця не мають (том 2 а.с.14). Але у договорі купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що продаж земельної ділянки здійснено за 12 000 гривень, що суперечить твердженням позивача про розрахунок з продавцями, оскільки в розписці зазначені грошові кошти в іноземній валюті і не вказано предмет договору.

Крім того, на день придбання земельної ділянки (11.02.2010 року) судом уже було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили через три дні після укладення цього договору (15.02.2010р.). З цього слід зробити висновок, що у сторін на день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки могли бути спільні кошти, набуті у шлюбі, однак позивач не міг набути землю у власність, а тому належним способом захисту його прав може бути лише компенсація половини витрат, понесених на придбання цієї земельної ділянки.

Однак, зважаючи на підставу та предмет позову щодо вказаної земельної ділянки, суд вірно відмовив у задоволенні позову, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права.

Судом встановлено, що у 2007 році Коломийським міжрайонним проектно-виробничим бюро розроблено проект будівництва індивідуального житлового будинку садибного типу на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . А станом на 23.04.2007 року ОСОБА_5 мала будівельний паспорт на забудову вказаної земельної ділянки.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Судом встановлено, що будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 розпочате у період перебування позивача і відповідача у шлюбі і закінчене після розірвання шлюбу, але будинок не введений в експлуатацію, тому є об`єктом незавершеного будівництва.

На підтвердження забезпечення фінансування будівництва спірного будинку позивачем подано ряд копій бланків про переказ грошових коштів на його ім`я та чотири на ім`я ОСОБА_5 , у період з січня 2007 року по серпень 2015 року, загальний розмір яких складає 49600 доларів США; виписку з його рахунку, заяви на видачу готівки, прибутково-видаткові касові ордери, квитанції з банків, тощо.

Разом з тим, зазначені докази не підтверджують той факт, що ці кошти в подальшому були передані відповідачці та були використані з метою оплати будівництва спірного житлового будинку.

Суд правильно констатував, що, ОСОБА_5 надала суду конкретні письмові докази у вигляді квитанцій, замовлень, довідок, рахунків-фактур, товарних і фіскальних чеків та видаткових накладних, які з огляду на зміст їх реквізитів, дійсно підтверджують, що у період з листопада 2006 року по травень 2017 року нею були придбані різні будівельні матеріали (у тому числі цегла, цемент), оздоблювальні матеріали, плитка, двері, вікна, сантехніка, меблі, клей, а також оплачувалась їх доставка та монтаж чи їх встановлення щодо будинку Трильовського 14-н, з урахуванням під`єднання будинку до міської каналізаційної мережі, встановлення лічильника газу та внутрішньої електромережі. Однак дати всіх цих фінансових документів не співпадають із реквізитами фінансових документів наданих позивачем, що не підтверджує переконливо тих обставин, що всі ці придбання були зроблені ОСОБА_5 саме за грошові кошти ОСОБА_3 .

Водночас, ОСОБА_5 надала суду письмові докази про свої доходи (відсотки за вкладами, окрім зарплати) та взяті у борг кошти, які вона отримувала у той період (том 2 а.с.78,81,83,85,87,91,93,95,103,105,107,108,110,112,115-119).

Згідно довідки відділу архітектури та містобудування від 23.04.2008 року, готовність індивідуального житлового будинку, побудованого по АДРЕСА_1 , складала 36% (том 1 а.с.45 зворотній бік).

За висновком СП «Західно-Українського Експертно-Консультативного Центру»№111 від 27.05.2021 року, ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (гаражем) по АДРЕСА_1 , станом на лютий 2010 року складав 77%, станом на час розгляду справи ступінь готовності самого будинку склав вже 100% готовності.

З огляду на викладене, суд вірно вважав встановленою ту обставину, що ступінь будівельної готовності спірного незавершеного об`єкту будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (гаражем) станом на лютий 2010 року складав саме 77%.

Підсумовуючи наведене, встановлено, що спірний об`єкт незавершеного будівництва побудований за період перебування позивача і відповідача у шлюбі, із ступенем готовності 77% (на час розірвання шлюбу), тому його слід визнати спільною сумісною власністю, в якому позивачу належить 38,5%, що є належним і передбаченим статтями 67 та 70 СК України способом захисту порушеного права позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права на 385/1000 ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на це майно, а за відповідачкою на 615/1000, оскільки до 100 % готовності будинок був доведений після розірвання шлюбу і доказів про те, що у його спорудженні після лютого 2010 року приймав участь позивач суду не представлено.

Суд обґрунтовано обмежився визнанням за позивачем права власності на 385/1000 частки у об`єкті незавершеного будівництва, оскільки про виділ такої частки питання позивачем не ставилося і він не позбавлений можливості захистити своє право у спосіб подання відповідного позову при виділення за умови технічної можливості, частки у спільному майні, що обумовить порядок користування належною часткою, або стягнення матеріальної компенсації.

Не заслуговують на увагу вимоги апелянта щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0021, площею 0,0650 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 19 грудня 2008 року (виданий відповідачці Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 154847 від 19.12.2008р.), приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок щодо застосуванню норм Закону України від 11 січня 2011 року «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» зроблено в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18).

Установивши, що земельна ділянка, приватизована відповідачкою та є її особистою власністю, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вона не є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач набув права лише на частку в об`єкті незавершеного будівництва, який прирівнюється до сукупності будівельних матеріалів та робіт, а земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності, тому у нього лише після виділення його частки в об`єкті незавершеного будівництва в натурі виникне право претендувати на користування частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування його частки у об`єкті незавершеного будівництва і не перевищуватиме його частки у цьому майні.

Оскільки у суду не було підстав для поділ об`єкта незавершеного будівництва або виділу частки позивача у цьому майні, тому відсутні підстави для визнання за позивачем будь-якої частки на вказану земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що вона скористалася своїм правом, визначеним положенням ст.106 ЦПК України, та провела експертизу на своє замовлення, але суд цей висновок не прийняв з формальних підстав, не заслуговують на увагу.

Так, хоча і стаття 106 ЦПК України дає право стороні у справі проводити експертизу на своє замовлення і подавати її результати у формі висновку до суду, однак такий доказ не може бути представлений на противагу іншим доказам всупереч встановленого порядку.

Із матеріалів справи встановлено, що на підставі ухвали суду від 24 березня 2021 року призначена судова будівельно-технічна, оціночно-будівельна, оціночно-земельна та земельно-технічна експертиза об`єкта незавершеного будівництва, яка проведена судовим експертом Юзвенко Р.В. і висновок якої складено 27 травня 2021 року.

Висновок, виконаний судовим експертом Максимчиним А.Д. на замовлення сторони (відповідачки по справі) датований 04 липня 2022 року, тобто пізніше, ніж проведена первинна судова експертиза.

Положеннями ст.113 ЦПК України визначено якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином, відповідачка, не погоджуючись із висновком судового експерта Юзвенко Р.В., мала ставити питання про призначення судом повторної або додаткової експертизи і лише таким чином доводити неповноту або недопустимість цього доказу.

Таку заяву відповідачка як суду першої інстанції під час розгляду справи, так і суду апеляційної інстанції не подавала.

Враховуючи, що відповідачкою замовлено експертизу та отримано висновок експерта пізніше, ніж призначена і проведена первинна судова експертиза по справі, висновок цього експерта суперечить висновку судової експертизи, тому ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, визначена експертом Максимчиним А.Д., не може бути прийнята судом за основу при визначенні частки у майні подружжя.

Але, втім, згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Оскільки ці обставини судовим експертом Максимчиним А.Д. у висновку не відображені, тому суд вірно вважав цей доказ, поданий стороною, недопустимим.

Це відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 у справі № 522/1029/18.

Отже, суд вірно виходив із ступеня готовності об`єкта незавершеного будівництва, визначеного судовим експертом ЮзвенкоР.В., при проведенні судової експертизи, визначивши частку кожного з подружжя у майні на час припинення шлюбу.

Суд вірно визнав право власності на частку в об`єкті незавершеного будівництва, оскільки цей об`єкт не є самочинним будівництвом, визнання права на частку у такому будівництві не суперечить положенням Закону і є ефективним способом захисту порушеного права з огляду на обставини справи.

Частиною другою статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд безспірно встановив, що спорудження будинку розпочато під час шлюбу, він на час розгляду справи є об`єктом незавершеного будівництва, доступ до приміщень якого позивачу було істотно обмежено саме з 21.03.2016 року.

Даний факт відповідачка не спростувала, а також свідки дали покази про те, що до того моменту (до 21.03.2016 року) бачили ОСОБА_3 у будинку.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано виходив з того, що саме цього дня між позивачем та відповідачем виник юридичний спір з приводу зазначеного об`єкта та земельної ділянки, на якій він розташований, а також щодо іншого заявленого ним майна.

Оскільки ОСОБА_3 звернувся до суду 05.10.2018 року, строк позовної давності, передбачений частиною 2 статті 72 Сімейного кодексу України у три роки для вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя, ним не пропущений.

Посилання відповідачки на те, що об`єкт незавершеного будівництва споруджувався силами її батька і, здебільного, за його кошти також не заслуговують на увагу, оскільки презумпція спільної сумісної сласності на об`єкт незавершеного будівництва нею не спростована, бо не подано доказів про те, що вона передала у користування земельну ділянку своєму батькові і що цей будинок споруджувався не в інтересах її сім`ї. а в інтересах інших осіб. Саме по собі забезпечення будівництва за участі інших осіб не спростовує права позивача на частку у майні.

Згідно вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 30 квітня 2024 року.