ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/469/23 Номер провадження 22-ц/814/689/24Головуючий у 1-й інстанції Харченко В.Ф. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Прядкіна О.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником - адвокатом Басай Максимом Миколайовичем,

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2023 року, постановлене суддею Харченко В.Ф. (повний текст складено 01 вересня 2023 року),

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

31.05.2023 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.04.2010. Заявлені вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору. Просить стягнути із відповідача заборгованість за кредитом станом на 04.04.2023 у розмірі 30 704,99 грн., яка складається із: 25 167,40 грн. заборгованість за кредитом; 5 537,59 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; та 2 684,00 грн. судових витрат.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 31.08.2023 позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.04.2010, яка станом на 04.04.2023 складає 30 704,99 грн. та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено та не спростовано відповідачем, неналежне виконання ним зобов`язання за кредитним договором, умови якого ним погоджені.

Не погодившись із указаним судовим рішенням, відповідач, в інтересах якого діє представник - адвокат Басай М.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог позову.

Зазначає, що наявна у справі анкета-заява містить виключно його персональні дані та не доводить факт укладення кредитного договору, а також погодження його істотних умов, таких як вид кредитування, суму кредиту та базову відсоткову ставку. Натомість, наявні у справі Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанк, а також Тарифи банку є односторонніми документами, які не підписані позичальником, що виключає підстави вважати їх складовими частинами укладеного між сторонами договору.

Звертає увагу на відсутність у справі доказів на підтвердження, що наявні у справі Тарифи, Умови і Правила надавалися відповідачу для ознайомлення на момент підписання ним анкети-заяви. Тоді як сама лише роздруківка із сайту позивача не є належним доказом на підтвердження ознайомлення та погодження позичальником умов кредитування.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення поза увагою районного суду залишилася позиція ВП ВС у справі №342/180/17 від 03.07.2019 сформована з подібних правовідносин, а також актуальна практика Верховного Суду у справах №383/418/20 від 15.06.2022, №313/181/21 від 15.06.2022, №393/126/20 від 23.05.2022, за змістом якої обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві покладається на кредитодавця. Відповідно, і обставини доведення до споживача усіх обов`язкових умов споживчого кредиту також покладається на кредитодавця.

Вважає наявний у справі розрахунок заборгованості неналежним доказом на підтвердження розміру стягнення заборгованості за кредитом, зокрема, відсотками, які ним не погоджувалися. Тоді як первинні бухгалтерські документи на підтвердження розміру фактично використаних коштів позивачем не надано.

Повідомляє, що з 28.12.2021 він є інвалідом ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

23.11.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому з підстав, раніше викладених ним у позовній заяві, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.04.2010 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк та погодився із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомлений та згоден із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Умови і Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанк www.privatbank.com.ua. Зобов`язується виконувати Умови і Правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанк www.privatbank.com.ua. За змістом анкети-заяви позичальник просив надати йому кредит за платіжною карткою «Універсальна»./а.с.19/

Також ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», якою погоджено умови кредитування в частині нарахування процентів за базової відсотковою ставкою 3%./а.с.20/

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг./а.с.25-55/ Також банком надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період із 26.04.2010 по 06.04.2023; а також розрахунок заборгованості за договором №б/н від 26.04.2010, укладеного між ПриватБанк та клієнтом у розмірі 30 704,99 грн., яка складається із: 25 167,40 грн. заборгованість за кредитом; 5 537,59 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом./а.с.3-15, 59-75/

Задовольняючи вимоги позову, районний суд виходив із підстав доведеності належними доказами погодження позичальником істотних умов кредитування та неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення згідно наданого позивачем розрахунку.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом із тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Реалізуючи право вимоги заборгованості за тілом кредиту, банком заявлено до стягнення 25 167,40 грн. Обґрунтовуючи підстави стягнення такої заборгованості, банком, окрім її розрахунку, надано виписку по картковому рахунку, із якої убачається, що позичальник активно користувалася кредитними коштами та виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, у тому числі відсотків за використання кредитного ліміту та штрафів.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо відсутності первинних бухгалтерських документів на підтвердження розміру стягнення не знайшли свого підтвердження, а сам розрахунок відповідачем не спростовано.

Заперечення відповідача проти факту отримання кредитної картки, апеляційним судом відхиляються, як такі, що не ґрунтуються на доказах, тоді як анкета-заява позичальника містить відомості про намір отримати ним саме кредитну картку «Універсальну», а його обізнаність із умовами кредитування підтверджується підписаною ним довідкою від 26.10.2010, яка містить узгоджені сторонами зобов`язання розмір базової відсоткової ставки в 3% на місяць на залишок заборгованості та штрафи (фіксована частина, процентна складова), а тому неспроможними є твердження відповідача про відсутність домовленостей між сторонами щодо сплати відсотків за користування кредитним коштами та штрафів.

При цьому колегія суддів приймає до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02.10.2018, №917/1307/18 від 23.10.2019.

У цій справі позивачем доведено на підставі належних доказів волевиявлення сторін на укладення правочину, зокрема погодження банком заявки позичальника на його укладення, а також підставності стягнення заборгованості за кредитом в розмірі, заявленому до стягнення та не спростованого відповідачем згідно розрахунку за тілом кредиту.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність суми боргу суперечать матеріалам справи, а пасивна поведінка позичальника, обізнаного із умовами кредитування та його частковим виконання, що також убачається зі змісту виписки по рахунку, та виключає підстави вважати такий договір неукладеним. Тоді як у позасудовому порядку відповідач не звертався до Банку з питання розірвання договору, чи незгодою із змінами Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорта споживчого кредиту, які складають договір про надання банківських послуг, та продовжував користуватись карткою, а отже погодився з умовами договору.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача, а саме, що роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, є слушними, проте не спростовують обізнаність позичальника із умовами кредитування та неналежного виконання зобов`язання за кредитом. Тоді як наведена відповідачем позиція Верховного Суду сформована за відмінних фактичних обставин, а тому застосуванню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом із цим, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи безстроково, довідка МСЕК №105998, а тому на підставі пункту 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Отже, рішення районного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 2 684,00 грн. слід скасувати, компенсувавши такі витрати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвокатом Басай Максимом Миколайовичем, - задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 31 серпня 2023 року- скасувати в частині розподілу судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати понесені Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн. за рахунок держави.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07.03.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.В. Прядкіна

О.В. Чумак