Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2278/23
Номер провадження2/711/406/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року Придніпровський районний суд міста Черкаси в складі:

головуючого судді - Кондрацької Н.М.

за участю секретаря - Мелещенко О.В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Фумельова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди. Так, у позовній заяві позивач зазначає, що 21 грудня 2007 року між позивачем за цим позовом та ОСОБА_2 у місті Черкаси був укладений та нотаріально завірений Договір позики, предметом якого була передача у власність 75 750,00 грн. - еквівалент 15 000,00 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою написаною ОСОБА_2 від 21.12.2007 року в момент передачі суми позики. Договір вступав в силу і вважався укладеним з моменту передання грошей. Під час укладання договору позики з нотаріальним посвідченням були особисто присутні другі особи подружжя (дружини) сторін договору, а також нотаріусом були відібрані письмові заяви дружин сторін договору зі згодою укладання договору. Зазначені заяви дружин сторін договору знаходяться в матеріалах справи договору позики, що зберігаються у нотаріуса. Позичальник в зазначений термін до 21 грудня 2010 року у місті Черкаси повернення позики у зазначеній сумі позикодавцю не здійснив. При цьому 22 листопада 2013 року зареєстровано акт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (відповідачами за позовом). Позивачу 10 червня 2011 року був виданий виконавчий напис №5534 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 75 750,00 грн. - еквівалент 15 000,00 доларів США (за курсом станом на 21.12.2007 року) та 1 600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень, 00 копійок) за вчинення виконавчого напису. Постановою від 15.06.2011 року Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, було відкрито виконавче провадження №27181608 на підставі виконавчого напису №5534 від 10.06.2011 року. Зазначене виконавче провадження закрито постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17.09.2012 року у зв`язку з неможливістю з`ясувати місце проживання боржника та відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Постановою від 01.11.2012 року було відкрито виконавче провадження №35075464 на підставі виконавчого напису №5534 від 10.06.2011 року. Зазначене виконавче провадження закрито постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17.06.2014 року у зв`язку з розшуком боржника і майна боржника (автотранспортного засобу) які здійснювалися органами внутрішних справ та не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку. Однак, позивачу стало відомо, що 08 лютого 2023 року суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчиком Р.В. була розглянута у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси скарга ОСОБА_3 (відповідач 2), в особі представника адвоката Фумельова Іллі Олександровича про скасування постанови державної виконавчої служби, зацікавленні особи: Придніпровський відділ (державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ), Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» у справі № 711/4493/15-ц. Під час розгляду зазначеної скарги судом було встановлено: « що заочним рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 вересня 2015 року позов ПАТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА2, ОСОБА1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з 0С0БА 2, ОСОБА 1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором №678/700678 від 24.09.2007 року в сумі 10 348,52 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ на дату розрахунку - 212 862,16 грн.) в т.ч.: строкова заборгованість за кредитом - 8 762,66 доларів США; прострочена заборгованість за кредитом - 843,89 доларів США; нараховані відсотки - 136,98 доларів США; прострочені відсотки - 278,06 доларів США; нараховані комісія - 32,90 доларів США; прострочена комісія - 129,98 доларів США; нарахована пеня - 3 250,93 грн.» Ухвала суду була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 17.02.2023 року. Відтак, позивач з 18.02.2023 року довідався про існування кредитного договору №678/700678 від 24.09.2007 року ОСОБА_2 (відповідач 1) та укладеного договору поруки від 24.09.2007 року ОСОБА_3 (відповідач 2), згідно з яким поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають в останнього з умов Кредитного договору в повному обсязі, в строки та на умовах, обумовлених Кредитним договором. Разом з цим позивач довідався й про порушення свого права на володіння майном, яким незаконно заволоділа особа з застосуванням обману. Після того, як позивач довідався про порушення свого права, 29 березня 2023 року здійснив перевірку інформації по громадянину ОСОБА_2 через сервіс «Опендатабот», що надає доступ до державних реєстрів громадянам у режимі реального часу. За результатами перевірки була встановлена наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень справи № 2-2667/11. Ухвала суду по справі № 2-2667/11 була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13.12.2019 року. 02 грудня 2019 року суддею Придніпровського районного суд м. Черкаси Кондрацькою Н.М. була розглянута у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 2-2667/11. Під час розгляду зазначеної заяви судом було встановлено: «З матеріалів справи вбачається, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.01.2012 позовні вимоги задоволено га стягнуто з ОСОБА1 на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість в сумі 665 005,09 грн., судовий збір в сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.». Таким чином позивач 29.03.2023 року також довідався про існування договору кредиту від 22.03.2007 укладеного між ТОВ «ОТП банк» та ОСОБА_2 (відповідач 1). Разом з цим позивач довідався й про порушення свого права на володіння майном, яким незаконно заволоділа особа з застосуванням обману. Окрім цього, позивач з сайту судової влади України 03 квітня 2023 року також дізнався про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень справи № 711/4501/15-ц. Рішення суду у справі № 711/4501/15-ц було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21.07.2015 року. 13 липня 2015 року суддею Придніпровського районного суд м. Черкаси Смоляр А.О. була розглянута у відкритому судовому засіданні справа за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА 2» до ОСОБА З про стягнення заборгованості. Під час огляду справи судом було встановлено: «В судовому засіданні достовірно встановлено, що між ВАТ «ОСОБА 4 ОСОБА 2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА4 ОСОБА_2», в особі Черкаської обласної дирекції та ОСОБА З був укладений Кредитний договір відповідно до якого ОСОБА 4 надав Позичальнику на споживчі цілі кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 900 000,00 (дев`ятсот тисяч) гривень терміном 17 жовтня 2017 року під 14,5 % річних. Наведені обставини підтвердились в судовому засіданні Кредитним договором №010/02-2/1463-07 від 17.10.2007 року з додатковими угодами, розрахунком заборгованості станом на 20.01.2015 року копією меморіальних ордерів № 9 від 29.10.2007, від 29.11.2007, № 3 від 19.02.2008, копіями вимог № 140-10- 3-00/369 від 18.02.2015 р. Оскільки відповідачем до моменту розгляду справи судом, зобов`язання за договором в повному обсязі не були виконані, та суду не надані заперечення та докази, які б спростовували доводи позивача, то на виконання договору з відповідача слід стягнути суму боргу за кредитним договором №010/02-2/1463- 07 від 17.10.2007року, Договором про зміни №1 до Кредитного договору від 14.07.2008р., за Додатковою угодою № 2 від 30.09.2009 року, за Додатковою угодою № 3 від 01.03.2010 року.» Таким чином позивач 03.04.2023 року також довідався про існування Кредитним договором №010/02- 2/1463-07 від 17.10.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції та ОСОБА_2 (відповідач 1). Разом з цим позивач довідався й про порушення свого права на володіння майном, яким заволоділа особа з застосуванням обману. На момент подання позовної заяви до суду зобов`язання за договором позики позичальником не виконані ні в добровільному порядку, ні в примусовому порядку Придніпровським відділом державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції.

Як на обґрунтування позову посилається на наступне. Відповідно до ч.І ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ч.ч.І та 4ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.І ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності, згідно ст.321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 6 частини третьої статті 3, статей 11-14, 202, 509, 525, 526 ЦК України цивільні права та обов`язки, що виникають із договорів, повинні належно виконуватися; цивільні права здійснюються особою, а цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства; особа, діючи у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і розсуд, повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч.З ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.І ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.2 зазначеної статті сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до приписів ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до приписів ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.І ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи норми вищевикладених статей Цивільного Кодексу України вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача: визнати недійсним Договір позики від 21 грудня 2007 року відповідно до ст.215 ЦК на підставі недодержання вимог, які встановлені частиною третьою ст.203 ЦК та застосувати загальні наслідки недійсності правочину у вигляді реституції згідно ст.216 ЦК разом зі спеціальними наслідками недійсності правочину, вчиненого під впливом обману згідно ст.230 ЦК; відшкодувати моральну шкоду, що завдана у зв 'язку з вчиненням цього правочину.

Щодо правочину вчиненого під впливом обману (ст.230 ЦК України): правочин, який учинено за наявності помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є оспорюваним. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Верховний Суд вважає, що під істотною помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину суб`єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено.

При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Правочин, що здійснений під впливом обману, є оспорюваним. Він визнається недійсним судом за позовом потерпілої сторони.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.230 ЦК є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені в ч.І ст.229 ЦК. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб`єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається що мала місце помилка.

При визнанні правочину недійсним на підставі ст.230 ЦК наступають наслідки, що передбачені ч.І ст. 216 ЦК. Крім того, сторона, що застосувала обман, зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані вчиненням правочину.

Преюдиціально встановлені факти у справах 2-2667/11, 711/4493/15-ц, 711/4501/15-ц не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено рішенням судів першої інстанції та немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Згідно з приписами ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

По справі 2-2667/11 судом було встановлено: «з матеріалів справи вбачається, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.01.2012 позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна заборгованість в сумі 665 005,09 грн., судовий збір в сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.» По справі 711/4493/15-ц судом було встановлено: « Як встановлено в судовому засіданні, що 24 вересня 2009 року між АТ «Індекс-Банк», правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях якого виступає ПАТ «Креді ОСОБА З» та ОСОБА1 укладений кредитний договір № 678/700678. Згідно вказаного Кредитного договору позивач надав Відповідачу 1 кредит в сумі 31 593,00 долари США, з кінцевим строком користування 23 вересня 2013 року (включно). 16.11.2009 року між Позивачем та Позичальником укладено Договір № 1 про внесення змін і доповнень до Кредитного договору, відповідно до якого строк користування кредитом встановлено - 23 вересня 2017 року (включно). Також, судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 24 вересня 2007 року між акціонерним товариством «Індекс-Банк», правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях якого виступає Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», та ОСОБА 2 укладений договір поруки, згідно з яким (п. 1.2.,2.1., 3.1. Договору поруки) поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком по зобов`язанням Відповідача 1, які виникають в останнього з умов Кредитного договору в повному обсязі, в строки та на умовах, обумовлених Кредитним договором. 16.11.2009 року укладено додаткову угоду до договору поруки. Судом вирішено стягнути з ОСОБА1, ОСОБА М на користь Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА З» заборгованість за кредитним договором №678/700678 від 24.09.2007 року в сумі 10 348,52 доларів США (гривневий еквівалент по курсу НБУ на дату розрахунку - 212 862,16 грн) в т.ч.:- строкова заборгованість за кредитом - 8 762,66 доларів США; - прострочена заборгованість за кредитом - 843,89 доларів США; - нараховані відсотки - 136,98 доларів США; - прострочені відсотки - 278,06 доларів США; - нараховані комісія - 32,90 доларів США; - прострочена комісія - 129,98 доларів США; - нарахована пеня - 3 250,93 грн. Стягнути з ОСОБА1 на користь Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_3» судовий збір в розмірі 3 654 грн.00 коп.» По справі 711/4501/15-ц судом було встановлено: « В судовому засіданні достовірно встановлено, що між ВАТ «ОСОБА 4 ОСОБА 2», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА 4 ОСОБА 2», в особі Черкаської обласної дирекції та ОСОБАЗ був укладений Кредитний договір відповідно до якого ОСОБА 4 надав Позичальнику на споживчі цілі кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 900 000,00 (дев`ятсот тисяч) гривень терміном 17 жовтня 2017 року під 14,5 % річних. Судом вирішено Стягнути з ОСОБА З (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР І) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ОСОБА_1 ОСОБА_2» (код СДРПОУ 14305909) заборгованість по кредиту в розмірі - в сумі 728 564.14 грн., у т.ч. прострочену заборгованість у сумі 235 094.96 грн., заборгованість по процентам 883 637.11 грн., у т.ч. прострочену заборгованість у сумі 873 157.76 грн., пеню 483 298.29 грн., а всього 2 095 499.54 грн. ( два мільйони дев`яносто п`ять тис. чотириста дев`яносто дев`ять) 54 коп. Стягнути з ОСОБА З (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР І) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ОСОБА1 ОСОБА 2» (код СДРПОУ 14305909) витрати на сплату судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп.»

Таким чином на момент укладання оспорюваного договору позики від 21.12.2007 року у позичальника (відповідач 1) були наявними наступні правочини: кредитний договір від 22.03.2007 року; кредитний договір від 24.09.2007 року в сумі 31 593,00 доларів США; кредитний договір від 17.10.2007 року у сумі 900 000.00 грн.

Відповідно до ч.З ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч.І ст.215 ЦК України є підставою його недійсності. Зауважує, що вказана вимога до правочину містить дві складові: по-перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Частина З ст.203 ЦК може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами про правочини, що вчинені під впливом помилки, обману, насильства тощо (ст.229 - 233 ЦК України).

За змістом п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позичальник (відповідач 1), як сторона правочину за договором позики, вчинив обман, який полягав в неповідомленні (тобто замовчуванні) позикодавцю та його дружині істотних обставин, що мають істотне значення для природи правочину до укладання або в момент укладання договору позики, які стали би перешкодою для вчинення правочину. Саме в цьому був наявний умисел з боку позичальника, який беззаперечно знав про наявність трьох кредитних договорів та його обов`язків за ними і про те, що друга сторона (позикодавець та його дружина), якби вони володіли цією інформацією, не вступили б у правовідносини, невигідні для них, але позичальник спрямовував свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин (укласти оспорюваний договір позики). Письмова заява свідка (дружини позикодавця) в якості доказу додається.

Отже, навмисне неповідомлення позичальником істотних обставин, а саме про існування зазначених трьох кредитних договорів, що мають істотне значення та зачіпають природу правочину чітко засвідчують наявність умислу в його діях з метою укладання договору позики саме із застосуванням обману.

При цьому формування волі позикодавця на укладання спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності в результаті умисних дій (бездіяльності) однієї зі сторін. Обман також виражався в активних діях недобросовісної сторони правочину (позичальника) з повідомлення помилкових відомостей: повідомленні позикодавцю про свою успішну діяльність, як ФОП, яка приносить щомісячно високий стабільний дохід; повідомленні про велику вірогідність повернення позики у значно коротший термін ніж буде зазначено в договорі; повідомленні що за можливість скористатися позикою безкоштовно надасть свої послуги та матеріали з деревини з виготовлення необхідних столярних виробів для особистої потреби позикодавця (за його спеціалізацією ФОП); повідомленні що сплатить витрати пов`язані з нотаріальним посвідченням договору. Доцільно буде також враховувати, що ініціатива щодо укладення договору позики виходила саме від позичальника.

Разом з цим обман також виражався у пасивних діях недобросовісної сторони правочину (позичальника) що утримується від дій, які він повинен був зробити (умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення): в умисному замовчуванні обставин, що мають істотне значення (наявності кредитних договорів, умов та обов`язків за ними у відповідача) позичальнику та його дружині; умисному замовчуванні обставин нотаріусу, що не відповідали дійсності під час нотаріального посвідчення договору позики в частинах свідчення сторони договору (позичальника), що він не приховує обставин, які мають істотне значення для цього договору, а також що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі.

Необхідно брати до уваги і те, що розміри зазначених кредитних договорів відповідача 1, що в 2 та 11 разів перевищують розмір договору позики, а розмір третього кредитного договору не встановлений позивачем, однак стягнута заборгованість за рішенням суду сума 665 005.09 грн. опосередковано вказує також на значний розмір кредиту, окрім цього відповідачу ще й потрібно було сплачувати відсотки за користування кредитними договорами, безумовно складають істотність значення обставин, щодо яких позивача було введено в оману. Вказані наявні обставини слушно та очевидно свідчить, що їхня наявність не відповідає волі позикодавця перебувати у відносинах, породжених правочином (договором позики).

Відтак укладання договору позики було зумовлене деформацією волі позикодавця, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи (позичальника), спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення.

Отже, позивач припустився істотної помилки, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, з урахуванням її майнового становища, тощо. При ньому обставини, з приводу яких помилилася особа, були наявними на час вчинення правочину.

Окрім цього надання за договором позики великої за розмірами грошової суми, а саме 15 000 доларів США, у безпроцентну позику строком на три роки без застави чи поруки також підтверджує неправильне сприйняття стороною правочину суб`єкта та істотних умов правочину, що вплинули на її волевиявлення внаслідок обману. Відтак позикодавець фактично залишився без належного йому майна (грошових коштів), при цьому мету суб`єкта надання позики ЦК України не визначено.

Таким чином невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину, що є підставою для визнання договору позики недійним на підставі ст. 230 ЦК України.

При цьому зазначає, що позичальник не вчиняв жодних дій, з яких можна було б зробити однозначний висновок про відсутність існування у нього умислу на введення в оману, як то: повідомлення позикодавцю з власної ініціативи інформації (про наявність у позичальника трьох кредитних договорів з великими за розмірами грошовими сумами) що має істотне значення для вчинення правочину; надання правдивих свідчень позичальником у присутності нотаріуса за умовами договору позики, згідно яких сторона не приховує обставин, які мають істотне значення для цього договору; вчинення будь-яких інших дій, спрямованих не на приховування факту існування обставин, які мають істотне значення, в тому числі під час нотаріального посвідчення договору позики.

Тому, у позичальника існував обов`язок повідомити про існування таких істотних обставин з власної ініціативи. Більш того, позичальник однозначно розумів істотність вказаних обставин, оскільки навмисно не повідомив їх ані позикодавцю, ані нотаріусу. Окрім цього, не повідомлення позикодавця дружиною позичальника про існування таких істотних обставин з власної ініціативи, свідчить про зловмисну домовленість подружжя, що в свою чергу також вказує на існування цілеспрямованого умислу в діях дружини позичальника з введення в оману позикодавця.

Щодо встановлення валютного застереження у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладанні договору позики

Відповідно до частини першої ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Згідно частини другої ст.524 ЦК України сторони можуть визнати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У частині другої ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої ст.524 та частини другої ст.533 ЦК дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визнати грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. При цьому законодавець не пов`язує визначення грошового елемента з конкретним видом валюти.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, якщо договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, а за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення.

Таким чином ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій ст.533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

У договорі позики від 21 грудня 2007 року сторони домовилися про те, що: позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 75 750 грн - еквівалент 15 000 доларів США (пункт 1); зазначену вище суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцю готівкою в строк до 20 грудня 2010 року (пункт 2).

За таких обставин, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривні, на підставі частини другої ст.533 ЦК України має визначатися за офіційним курсом долару США на день платежу, а за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення.

Щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.І ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.І ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.І ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено тією чи іншою нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Беручи до уваги викладені у постановах Верховного Суду висновки застосування норми права позивач зазначає, що діями відповідачів завдано моральну шкоду позивачу, яка полягає в суттєвих емоційних стражданнях та душевних переживаннях, пов`язаних з порушенням виконання умов Договору позики від 21 грудня 2007 року, невиконання виконавчих проваджень №27181608 та №35075464 Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції та незаконним заволодіння майном (грошовими коштами) позивача, без відповідної правової підстави з застосуванням обману.

При цьому позичальник не вчиняв жодних дій, з яких можна було б зробити однозначний висновок про відсутність існування у нього умислу на введення в оману, як то: повідомлення позикодавцю з власної ініціативи інформації (про наявність у позичальника трьох кредитних договорів з великими за розмірами грошовими сумами) що має істотне значення для вчинення правочину; надання правдивих свідчень позичальником у присутності нотаріуса за умовами договору позики, згідно яких сторона не приховує обставин, які мають істотне значення для цього договору; вчинення будь-яких інших дій, спрямованих не на приховування факту існування обставин, які мають істотне значення, в тому числі під час нотаріального посвідчення договору позики.

Окрім цього, як вбачається з інформації про виконавче провадження за №27181608 був накладений арешт на 4 (чотири) автотранспортні засоби, що належали на праві приватної власності боржнику, а також оголошено автотранспортні засоби у розшук. Проте в результаті переховування боржником транспортних засобів та переховування самого боржника, державним виконавцем не було виявлено ані транспортних засобів, ані самого боржника за місцем його перебування. Варто також зазначити, що боржник переховуючись та з метою уникнення примусового виконання виконавчого напису належним чином не реєстрував ані своє місце реєстрації (проживання) ані своє місце перебування. Інформація про виконавче провадження №27181608 в якості доказу додається.

Також, як вбачається з інформації про виконавче провадження №35075464 боржник у період з 18.09.2012 року по 31.10.2012 року, від моменту закриття першого та відкриття другого виконавчого провадження, у продовж півтора місяця встиг позбутися всього рухомого та нерухомого майна шляхом продажу чи відчуження, на яке можливо було провести примусове стягнення за наступним виконавчим провадженням. Інформація про виконавче провадження №35075464 в якості доказу додається.

Відтак, відповідачі при здійсненні своїх цивільних прав: а) не утримувався від дій, які могли б порушити права інших осіб; б) допустив дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; в) при здійсненні своїх цивільних прав не додержувався моральних засад суспільства - внаслідок чого порушив приписи частин другої, третьої, четвертої статті 13 ЦК України, а відтак здійснив недобросовісну поведінку особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть порушити права інших осіб, що є формою зловживання правом.

Пасивна поведінка відповідача 2, в свою чергу також не була спрямована аби утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб а також зловживання правом в інших формах при здійсненні своїх цивільних прав та не додержання моральних засад суспільства. Отже також свідчить про недобросовісну поведінку, яка полягає у вчиненні дій, які можуть порушити права інших осіб, що є формою зловживання правом.

Отже поведінка відповідачів свідчить про наступне: заволодіння майном (грошовими коштами) позивача шляхом обману; відсутність будь-яких дій щодо добровільного повернення суми позики впродовж 12 років; вчиненням неправомірних дій з переховування рухомого майна боржника, а саме 4 (чотирьох) автомобілів з наступним продажем чи відчуженням зазначеного рухомого майна, на яке був накладений арешт та стягнення державним виконавцем; переховуванням боржника від державних виконавців; відсутністю будь-яких дій відповідачів, які б вказували на невизнання ними договору позики, невизнання наявного боргу за договором позики, невизнання виконавчого напису нотаріуса, в тому числі із оспоренням правочинів у судовому порядку.

Позивач не розумів, як діяти в такій ситуації невизначеності. Сім`я, близькі родичі та знайомі почали докоряти через таке укладання договору позики, внаслідок чого через сильні душевні хвилювання у позивача погіршилися стосунки як з сім`єю, так і з близькими родичами, знайомими, отже як результат дуже погіршилось душевне самопочуття позивача. В такій ситуації моральні страждання завдавали не тільки протиправні дії відповідача відносно нього, але й відносно членів його сім`ї та близьких родичів, за яких позивач також дуже переживав. Разом з цим, члени родини позивача та близькі родичі також: відчували великий душевний дискомфорт та погіршене самопочуття від неможливості здійснити омріяні і заплановані думки та плани з допомогою належного їм майна (грошових коштів) через вищезазначені дії відповідача 1.

Позичальник ухиляючись від свого зобов`язання за Договором позики, як вбачається з матеріалів справи, вчиняє правопорушення особи, яка завдала та продовжує завдавати моральну шкоду щодо душевних страждань у зв`язку з його протиправною поведінкою щодо позивача та членів його сім`ї. Така поведінка позичальника має постійну дію у часі, триває вже 12 років, перебіг такої дії може завершитися тільки у майбутньому, виконанням обов`язку по відшкодуванню завданої моральної шкоди за рішенням суду, якщо така дія взагалі буде мати місце.

Відтак, за наявності виявлених фактів та обставин, а також: внаслідок ухиляння відповідачів від зобов`язання з повернення позики, особисто позивачу та членам його родини і близьким родичам була завдана та продовжує завдаватися моральна шкода неправомірною поведінкою відповідачів.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до позичальника з повернення позики).

Отже з урахуванням суми грошей за договором позики від 21.12.2007 року позивач оцінює завдані особисто йому та членам його родини і близьким родичам моральні страждання, як завдану моральну шкоду у еквіваленті 3 600 доларів США. При цьому позивач виходить із наступного оцінювання розміру грошового відшкодування моральної шкоди: 2,00% від суми грошей за договором позики помноженої на період у роках з прострочення повернення позики, що на думку позивача є цілком справедливим і розумним обрахунком: 15 000:100 = 150 доларів США - 1% суми грошей за позикою, звідси 150x2 = 300 доларів США; 2022 - 2010 = 12 років, період прострочення повернення позики у роках, звідси 300x12 = 3 600 доларів США.

Курс валюти встановленої Нацбанком України на 11.04.2023 року складав: 36,5686 грн. за 1 долар США. Отже станом на дату 11.04.2023 сума за завдану моральну шкоду, що еквівалентна З 600,00 доларів США становить (36,5686 грн х 3 600,00) = 131 646,96 грн.

Враховуючи вищевикладене та залежно від характеру правопорушення, тривалості правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших конкретних обставин, які мають істотне значення, вирішення питання відшкодування моральної шкоди покладене на суддівський розсуд та оцінки судом на власне переконання розміру відшкодування за потерпілого (позивача).

При цьому суду слід перевірити чи спростовано відповідачем належними та допустимими доказами факт завдання позивачу моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком (статті 12,81 ЦПК України).

Щодо солідарної відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів

Правова позиція про правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім ї висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19).

Беручи до уваги викладені у постанові Верховного Суду висновки застосування норми права позивач вважає, що сума грошових коштів за договором позики від 21.12.2007 року підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Разом з цим договір позики не містить інформації, що позичальник прийняв у власність 75 750,00 грн. - еквівалент 15 000,00 доларів США на власні, не пов`язані із сім`єю інтереси та потреби одного з подружжя, а тому діє презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Водночас у договорі позики зазначено, що дружина кожної із сторін згодна з укладанням цього договору.

У позовній заяві просить визнати недійсним договір позики від 21 грудня 2007 року та застосувати загальні наслідки недійсності правочину у вигляді реституції згідно ст.216 ЦК разом зі спеціальними наслідками недійсності правочину вчиненого під впливом обману згідно ст.230 ЦК; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму еквівалентну 15 000.00 доларів США, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день постановлення рішення суду; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі еквівалентні 15 000,00 доларів США та моральну шкоду у розмірі 3 600,00 доларів США, які завдані у зв`язку з вчиненням правочину із застосуванням обману, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день постановлення рішення суду.

Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.04.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Фумельов І.О. 01.06.2023 подав до суду відзив, у якому зазначає, що згідно ч. І ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідаї ися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, зважаючи на те, що умовами договору позики було встановлено строк виконання зобов`язання до 21.12.2010 року, то перебіг строку позовної давност і починається з наступного дня після цієї дати, а трирічний сірок загальної позовної давності закінчується 21.12.2013 року.

Згідно ч.ч. 2-3 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч. 2).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4).

Отже, загальний строк позовної давності за вимогами позивача вже давно сплинув, а це є окремою підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що строк позовної давності застосовується лише за заявою сторони у справі, відповідач заявляє пра необхідність застосування строку позовної давності у даному спорі.

Також, слід звернути увагу, що позивач по справі 10.06.2010 року звернувся і отримав виконавчий напис нотаріуса про стягнення суми боргу за договором позики, а отже вже скористався своїм право на примусове стягнення коштів.

Частиною 1 ст. 61 Конституції України (імперативна норма) встановлено, шо ніхто не може буз и двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зважаючи на те. що відповідач вже поніс юридичну цивільну відповідальність за невиконання обов`язку за Договором позики, повторне притягнення його до цивільної відповідальності за те саме правопорушення і з тих самих підстав с порушення норми Конституції України.

На підставі чого вважає, що зазначена обставина є окремою підставою для відмови у позові.

Також, слід зауважити, що відповідачем при укладенні договору позики від 21.12.2007 року була надана уся необхідні документи і інформація для укладення та кого договору, про що засвідчили сторони у вказаному договорі позики (п. 9).

Також, зверну увагу, що п. 10 вказаного договору позики передбачено «сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення».

Таким чином, із викладеного вбачається, що сторонами були виконані усі необхідні дії для укладення договору позики від 21.12.2007 року.

На підставі викладеного вважає, позов необґрунтованим та просить застосувати строк позовної давності до позовних вимого да даним позовом, відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 12.07.2023 задоовлено клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., а саме матеріали справи щодо укладенна спірного договору, витребувано інформацію щодо перебування чи не перебування у шлюбі відповідачів.

Ухвалою суду від 19.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем 27.11.2023 подані до суду письмові пояснення, у яких позивач зазначає, що у судовому засіданні 17 жовтня 2023 року позивач надав усні пояснення, що наприкінці грудня 2014 року внаслідок випадку (казусу) під час переїзду позивача до нової оселі були загублені оригінали документів, які зберігалися разом: договір позики, виконавчий напис нотаріуса, розписка в отриманні коштів за договором позики. Позивач неодноразово здійснював пошук зазначених документів у новій оселі проте безрезультатно, відтак вважав їх втраченими. Однак внаслідок значного проміжку часу від?дня оформлення договору позики та виконавчого напису не зміг пригадати, який саме нотаріус засвідчував договір позики, що в свою чергу позбавило позивача можливості звернення до належної особи (нотаріуса) з приводу виготовлення дублікату договору позики та дублікату виконавчого напису нотаріуса для подальшого звернення позивача у встановлені законом строки до Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції чи іншого приватного виконавця за вчиненням дій, щодо виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості. Зазначені оригінали документів: договір позики, виконавчий напис нотаріуса, розписка в отриманні коштів за договором позики, разом з документами по виконавчим провадженням були знайдені та передані позивачу наприкінці червня 2022 року. Проте через зазначений випадок (казус) позивач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) до виконання, а відтак втратив можливість звернення до Придніпровського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції чи іншого приватного виконавця за вчиненням дій, щодо виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості.

При цьому позивач також зазначив, що в провадженні Придніпровського районного міста Черкаси з жовтня 2022 року перебувала справа №711/4923/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яка була залишена судом без розгляду за заявою позивача у березні 2023 року, головуюча суддя у зазначеній справі була ОСОБА_4 .

Позивач просить суд взяти до уваги, що у відповідності до ч.І ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У справі №711/4923/22 за позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики позивач викладав в обставинах справи факти втрати та наступної знахідки оригіналів документів, які зберігалися разом: договір позики, виконавчий напис нотаріуса, розписка в отриманні коштів за договором позики разом з документами по виконавчим провадженням. На підтвердження своїх пояснень щодо цієї обставин справи до заяви по суті справи (позовної заяви) позивач додав заяву свідка. При цьому позивач вважав зазначену обставину справи такою, що стосується предмету спору (стягнення боргу за договором позики), тому й обґрунтував аргументами у позовній заяві.

Позивач зазначає, що обставини втрати наприкінці 2014 року внаслідок випадку (казусу) під час переїзду позивача до нової оселі оригіналів документів, які зберігалися разом: договір позики, виконавчий напис нотаріуса, розписка в отриманні коштів за договором позики та документи по виконавчим провадженням, які були знайдені та передані позивачу наприкінці червня 2022 року добровільно ним визнані і були надані в усних поясненнях у судовому засіванні від 17.10.2023 року.

На підтвердження зазначених обставин справи позивач надає та просить суд долучити до матеріалів справи і дослідити у наступних судових засіданнях, як докази: заяву свідка зі справи №711/4923/22; свідоцтва права власності на квартири, звідки та куди сім`я позивача переїхала, коли внаслідок випадку (казусу) під час переїзду були загублені зазначені оригінали документів.

Також під час перебування справи №711/2278/23 у Придніпровському районному суді міста Черкаси позивачу стало відомо про обставину припинення відповідачем ОСОБА_2 підприємницької діяльності, як ФОП 17 грудня 2007 року, тобто за три дні до укладання договору позики від 21 грудня 2007 року.

Позивач бажає надати суду додаткові пояснення щодо цього питання, яке виникло при розгляді справи.

Про зазначену обставину позивачу стало відомо лише 6 грудня 2023 року під час ознайомлення за безкоштовним запитом з детальною інформацією про фізичну особу-підприємця на офіційному сайті Міністерства Юстиції України. При цьому слід зазначити, що ОСОБА_2 в подальшому тільки з 04.08.2014 року приступив до підприємницької діяльності та зареєстрував себе, як ФОП, після спливу майже семи років.

Зазначає, що під час дії військового стану в Україні громадянам тимчасово був обмежений доступ до відомостей з офіційного сайту Мінюсту України, на момент подачі позовної заяви 11 квітня 2023 року доступ до зазначеного безкоштовного запиту громадянам був закритий, а тому у позивача не існувало зазначених доказів. Разом з цим позивачу раніше не було відомо про зазначену наявну інформацію щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на офіційному сайті Мінюсту України.

На підтвердження зазначеної обставини справи позивач надає та просить суд долучити до матеріалів справи і дослідити у наступних судових засіданнях, як докази: безкоштовні запити з детальною інформацією про фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 з офіційного сайту Мінюсту України.

Позивач вважає за необхідне зазначити, що кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману.

Сторони мають інформувати одна одну про важливі обставини, які можуть вплинути на рішення укласти правочин, тому замовчування важливої для сторони інформації, яка могла вплинути на її намір укласти договір може бути кваліфіковане як обман. Обов`язок щодо розкриття інформації випливає із принципу добросовісності, закріпленого у статті 3 Цивільного кодексу України.

Тому позивач вважає, що ОСОБА_5 обов`язково та з власної ініціативи мав інформувати іншу сторону правочину про зазначену важливу обставину (факт припинення від 17.12.2007 року підприємницької діяльності відповідача, як наслідок припинення отримання фінансового прибутку від неї, що є істотною умовою у зобов`язанні за договором позики, яке за звичайних умов має бути належним чином та своєчасно виконане боржником), що однозначно може вплинути на рішення іншої сторони укласти правочин, а тому замовчування (не розкриття) важливої для іншої сторони інформації. яка могла вплинути на її намір укласти договір позики має бути кваліфіковане саме як обман.

Відтак, неповідомлення відповідачем з власної ініціативи позивача про припинення своєї підприємницької діяльності та припинення отримання фінансового прибутку від такої діяльності однозначно свідчить про умисне замовчування конкретних обставин справи (життєвих фактів), тому вказує на вчинення саме обману, коли його використовують як засіб «схилити» сторону вчинити правочин.

Отже, відповідач умисно та цілеспрямовано не зробив цього (не інформував іншу сторону про важливу обставину, що має істотне значення), при цьому цілком усвідомлено та умисно допустив інші конкретні діяння, які зазначені у позовній заяві, що вчинялися ним з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживаючи своїми цивільними правами та обов`язками.

Таким чином факт припинення відповідачем ОСОБА_6 підприємницької діяльності, як ФОП від 17.12.2007 року та відповідно припинення отримання фінансового прибутку від цієї діяльності є обставиною, що має істотне значення, як для вчинення правочину з укладання договору позики так і безпосередньо пов`язаною з зобов`язанням у майбутньому належний чином та своєчасно повернути грошові кошти. Тому наявність зазначеної обставини (відсутність отримання фінансового прибутку від підприємницької діяльності), що була умисно прихована відповідачем жодним чином не може відповідати розумній та обачній поведінці позивача, а також відповідності волевиявлення внутрішній волі позивача перебувати у відносинах, породжених договором позики. Відтак обставина перебування сторін у відносинах, породжених договором позики вказує на дефект волі позивача, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману відповідачами, в тому числі їх за попередньої змовою. При иьому невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Водночас відповідач жодним чином не вживав достатніх заходів для того, щоб зберегти належну, добросовісну, розумну, обачну поведінку та передбачаючи наслідки.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.І ст.З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов' язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Позивач окуємо звертає увагу, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору позики не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (п.бч.1 ст.З ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити повідомлення іншій стороні помилкових відомостей під час переговорів, нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо. При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Відтак, відповідачем ОСОБА_6 належним чином не обгрунтовано, не доведено, також не підтверджено належними та допустимими доказами, що він повідомляв позивача про припинення своєї підприємницької діяльності, як ФОП від 17 грудня 2007 року. Тому така поведінка відповідача може кваліфікуватися як недобросовісна поведінка.

Також, 01.12.2023 позиваче надіслано до суду заяву щодо поважності причин пропуску строку позовної давності. Зазначає, що норми законодавства вказують на те, що пропуск строку позовної давності не є абсолютним правом відповідача уникнути иивільно-правової відповідальності і не є абсолютною підставою для відмови у задоволені позову, навіть у разі пропуску того строку позивач може отримати судовий захист. Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, є оціночним і вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно припису статті 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним (договору позики) у зв`язку з вчиненням правочину під впливом обману.

В заяві по суті справи позивач зазначив, що 18.02.2023 року довідався про існування кредитного договору №678/700678 від 24.09.2007 року у ОСОБА_2 та укладеного договору поруки від 24.09.2007 року ОСОБА_3 , згідно з яким поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають в останнього з умов Кредитного договору в повному обсязі, в строки та на умовах, обумовлених Кредитним договором.

Відтак, 18.02.2023року позивач довідався про порушення свого права на володіння майном (грошовими коштами), яким незаконно заволоділа особа завдяки вчиненню правочину (договору позики) під впливом обману. Водночас, позивач довідався і про особу, яка порушила право позивача на володіння майном - ОСОБА_2 .

Також зазначив, що 29.03.2023 року довідався про існування договору кредиту від 22.03.2007 року укладеного між ТОВ «ОТП банк» та ОСОБА_2 .

Відтак, 29.03.2023 року позивач довідався про порушення свого права на володіння майном (тобто грошовими коштами), яким незаконно заволоділа особа завдяки вчиненню правочину (договору позики) під впливом обману. Водночас, позивач довідався і про особу, яка порушила право позивача на володіння майном - ОСОБА_2 .

Також зазначив, що 03.04.2023 року дізнався про існування кредитного договору від 17.10.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Черкаської обласної дирекції та ОСОБА_2 .

Відтак, 03.04.2023 року позивач довідався про порушення свого права на володіння майном (тобто грошовими коиїтами), яким незаконно заволоділа особа завдяки вчиненню правочину (договору позики) під впливом обману. Водночас, позивач довідався і про особу, яка порушила право позивача на володіння майном - ОСОБА_7 .

При цьому позивач зазначив, що відповідачі про наявність трьох укладених кредитних договорів з банками від 21.12.2007, 22.03.2007, 17.10.2007 року йому зі своєї власної ініціативи не повідомляли, а отже про наявність кредитних договорів на момент укладання оспорюваного договору позики від 21 грудня 2007 року йому не було відомо.

Тобто позивач, як заінтересована особа, на момент укладання оспорюваного правочину не знав і не міг знати про порушення свого права, а також про особу яка його порушила.

Звернення до суду з позовною заявою 11 квітня 2023 року, після того, коли позивач довідався про порушення свого права та особу, яка його порушила (за обставинами справи це дати 18.02.2023, 29.03.2023, 03.04 2023 року, а особа ОСОБА_2 ) заявлено після початку перебігу позовної давності, що починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В свою чергу представником відповідача ОСОБА_2 жодними належними, допустимими, достовірними доказами не спростовано та належним чином не обгрунтовано, що позивач міг довідатися або довідався про порушення свого права чи про особу, яка його порушила раніше того часу, що був зазначений у заяві по суті справи (позовній заяві).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Для встановлення підстав для прийняття заяви про позовну давність потрібно врахувати приписи частини першої статті 261 ЦК України, за якою для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення.

Для вирішення спору, який має місце, за конкретних у цій справі обставин є визначальним те, що позивач не є стороною трьох кредитних договорів з банками, а тому не мав бути та не був обізнаний про наявність цих правочинів протягом певного часу, в тому числі під час їх дії.

Якщо ж виходити з того, що початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору позики недійсним є день укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності розпочинається від 21 грудня 2007 року, то з цього приводу необхідно враховувати наступне.

Дата звернення до суду ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 у справі №2-2667/11 з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту №CL-001/242/2007UAH від 22.03.2007 року укладеного між ТОВ«ОТП банк» та ОСОБА_2 позивачу невідома, а текст рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13.01,2012 року по справі №2-2667/11 відсутній у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Разом з тим, ухвала суду від 02 грудня 2019 року по справі № 2-2667/11 про заміну сторони виконавчого провадження по справі № 2-2667/11 була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 13,12.2019 року.

Датою звернення до суду ПАТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі №711/4493/15-ц з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №678/700678 від 24.09.2007 року зазначено 22 травня 2015 року.

Рішення суду від 23 вересня 2015 року по справі №711/4493/15-ц було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень 15 жовтня 2015 року.

Датою звернення до суду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 у справі №711/4501/15-ц з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/02-2/1463-07 від 17.10.2007 року з додатковими угодами зазначено 22 травня 2015 року. Рішення суду від 13 липня 2015 року було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21 липня 2015 року.

Таким чином, до 20 грудня 2010 року, на дату кінця перебігу строку позовної давності тривалістю у три роки від дати укладення оспорюваного договору позики від 21грудня 2007 року, не існувало жодних судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень по зазначеним правочинам (трьом кредитним договорам, що були укладені відповідачем ОСОБА_2 ), а відтак позивачу не могло бути відомо та не було відомо про наявність цих правочинів протягом зазначеного строку.

Сама по собі обставина наявності зазначених рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень у яких позивач, як учасник справи не приймав участі, а також не є особою, щодо якої встановлені обставини по справі у цих рішеннях в жодному разі не означає та не вказує на те, що позивач повинен був довідатися або міг довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила після оприлюднення цих рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

По-перше, з огляду на те, що інформація про учасників справи та інші їх особисті дані зашифровані в зазначеному реєстрі. По-друге, що у позивача відсутній імперативний обв`язок знайомитися з усіма судовими рішеннями оприлюдненими у Єдиному державному реєстрі судових рішень задля встановлення порушення свого права або про особу, яка його порушила де позивач, як учасник справи не приймав участі, а також не є особою, щодо якої встановлені обставини по справі у цих рішеннях.

Також сама по собі обставина наявності інформації щодо стадій розгляду судових справ на сайті Судової влади України, які були змінені після 28 травня 2015 року у яких позивач, як учасник справи не приймав участі, а також не є особою, щодо якої встановлені обставини по справі у цих рішеннях в жодному разі не означає, що позивач повинен був довідатися або міг довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила саме в момент ознайомлення зі станом розгляду зазначених справ на сайті Судової влади України. У позивача відсутній імперативний обв`язок знайомитися з інформацією щодо стадій розгляду справ на сайті Судової влади України задля встановлення порушення свого права або про особу, яка його порушила у інших справах де позивач, як учасник справи не приймав участі, а також не є особою, щодо якої встановлені обставини по справі у цих рішеннях.

Водночас представником відповідача ОСОБА_2 жодними належними, допустимими, достовірними доказами не доведено та належним чином не обгрунтовано, що позивач був належним чином повідомлений чи ознайомлений через відповідача з судовими рішеннями по справам №2-2667/11, №711/4493/15-ц, №711/4501/15-ц чи позивачу були вручені відповідачем або позивачем були належним чином одержані рішення з заначених судових справ.

При цьому представник відповідача посилався: «що умовами позики було встановлено строк виконання зобов`язання до 21.12.2010 року, то перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після цієї дати, а трирічний строк загальної позовної давності закінчується 21.12.2013 року.»

Фактично представник відповідача послався на строк позовної давності до вимоги про виконання зобов`язання за договором позики. Зазначене посипання представника відповідача є помилковим. Тлумачення частини першої та частини п`ятої статті 261 ЦК України свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п 'ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19) тау справі №911/3677/17 (провадження №12-119гс19).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження №14-456цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №904/3405/19 вказала, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Відтак позивач вважає, що фактичні дані, які полягають в неповідомленні відповідачем з власної ініціативи (відтак в умисному замовчуванні, у тому числі за зловмисною змовою зі своєю дружиною) про наявність укладених трьох кредитних договорів з банками, а також те, що позивач не є стороною цих кредитних договорів, тому не мав бути та не був обЬнаний про наявність цих правочинів протягом певного часу - унеможливили своєчасне подання позову про визнання недійсним договору позики у строк перебігу позовної давності від дня укладення оспорюваного договору, а саме з 21 грудня 2007року.

Водночас відсудсутність жодних судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень по зазначеним правочинам (трьом кредитним договорам з банками, що укладені відповідачем ОСОБА_2 ) до 20 грудня 2010року на дату кінця перебігу строку позовної давності тривалістю у три роки від дати укладення оспорюваного договору позики від 21 грудня 2007 року - також унеможливили своєчасне подання позову про визнання недійсним договору позики.

Позивач вважає, що поновлюючи строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору позики укладеним під впливом обману, таке рішення відповідатиме вимогам чинного законодавства щодо справедливого судочинства та ніяким чином не поруиєує чи обмежує процесуальні права відповідача.

Отже, перш ніж застосовувати наслідки пропуску строку позовної давності, підлягають з`ясуванню всі обставини справи, необхідним є, зокрема, встановлення наявності порушеного права позивача та підстав для здійснення його захисту.

Доведення цих обставин покладено на позивача, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права А тому суду, з урахуванням положень статті 13 ЦК України («Межі здійснення цивільних прав») належить також оцінити добросовісність поведінки як позивача, так і відповідача (відповідачів) протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення із позовом з урахуванням характеру спірних правовідносин між сторонами, особливостей їх нормативного регулювання, наданих сторонам прав та покладених на них обов`язків тощо.

Просить визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Фумельовим І.О. у додаткових поясненнґх від 13.12.2023 зазначається, що у клопотанні від 27.11.2023 року про приєднання і дослідження доказів позивач просив долучити як докази електронні копії свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомості, що належали і належать позивачу і його дружині, копії «скрін шотів», а не витягів з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підгіриємців. Однак, ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 01.12.2023 року позивачу було відмовлено в долученні таких до судової справи, оскільки такі документи були подані на стадії розгляду справи по суті без наведення поважності причин неподання таких на стадії підготовчого розгляду справи.

В додаткових поясненнях позивач обґрунтовує свою позицію посилаючись на докази, які судом було відмовлено у долученні, а тому доводи, що викладені в додаткових поясненнях є такими, що не мають братися до уваги.

Окремо, вважає за необхідне відзначити, що в додаткових поясненнях, позивач зазначив ще одну обставину, яка на його думку свідчить про обман з боку відповідача, а саме припинення ФОП ОСОБА_2 за 3 дні до підписання спірного договору позики.

Отже, спочатку обставиною для подання позову було неповідомлення позивача про наявність укладених кредитних договорів відповідачем з банками, згодом такий перелік збільшився тим, що відповідач не повідомив про припинення відповідачем діяльності як ФОП.

Необхідно зазначити, що у своїх відповідях на запитання представника відповідача, в судовому засідання від 17.10.2023 року, позивач повідомив, що перелік інформації, яку мав повідомити відповідач перед укладенням договору позики є невичерпним, тобто, окрім інформації про наявність у кредитних зобов`язань, відповідач мав повідомити інформацію, яка за вибором позивача, могла мати (або не мати) значення, зокрема, довідка про стан здоров`я відповідача, склад сім`ї, наявність на утриманні відповідача інших осіб чи щось подібне.

Також позивач повідомив, що ОСОБА_2 за своєю ініціативою, з метою засвідчити свою фінансову спроможність повернути кошти, показував йому і його дружині документи податкової звітності, документи на право власності на майно рухоме/нерухоме.

Однак, позивач копії таких документів ні суду ні іншим учасникам справи не представив, не зміг також повідомити, яке майно було вказане у зазначених документах, їх оціночна вартість, також не повідомив, які саме документи податкової звітності йому пред`являлись, їх назви, за який період, які суми сплачених податків та отриманих доходів в них були зазначені.

На думку відповідача викладені позивачем обставини є недостовірними, як з точки зору надання зазначених документів відповідачем позивачу, так і те, що вразі надання таких документів, це мало значення для позивача для вирішення питання надання чи ненадання позики відповідачу, оскільки в нього не збереглися документи відповідача на які він посилається, ні навіть інформація зазначена в них, а найголовніше про домовленість між сторонами про необхідність пред`явлення певного переліку фінансових документів, засвідчення їх достовірності та викладених в них інформації, як обоє 'язкову умову надання в позику грошей та викладення таких домовленостей в підписаному сторонами договорі позики.

Також, свідок сторони позивача - ОСОБА_8 повідомила, що вона з 2004 року є дружиною позивача і питання надання позики вирішувалось із позивачем обопільно, на обдумування цього питання в них зайняло приблизно з місяць, свідок не змогла повідомити, яким майном володів відповідач на той час, які отримував доходи, також свідок відзначила, що вона з позивачем не рахувала чи достатньо було майна та доходів відповідача для покриття суми позики. Окремо свідок зазначила, що головною причиною надання позики відповідачу був факт кумівства між її чоловіком ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 є хрещеним батьком старшого сина ОСОБА_2 - ОСОБА_9 .

Відповідач стверджує, що 21.12.2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики за яким, останній передав ОСОБА_2 в борг 75 750,00 гривень строком до 20.12.2010 року.

Перед укладенням договору позики, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати в борг гроші в розмірі 75 750,00 гривень, що було еквівалентно 15 000,00 доларам США та зобов`язувався їх повернути протягом трьох років.

Інформацію про наявність у відповідача інших боргових зобов`язань, на які потреби і цілі береться позика, майновий стан, отримувані доходи, сплачені податки, здійснення підприємницької діяльності, стан здоров`я чи будь-яку подібну інформацію в усній чи письмовій формі ОСОБА_1 від ОСОБА_2 не запитував і не встановлював як умову надання грошей в борг. Це взагалі не було предметом розмови і домовленості між сторонами.

Оскільки позивач і відповідач були добре знайомі, ОСОБА_1 знав, що відповідач працює, мав певний дохід, тобто розумів, що надає в позику гроші людині, яка має змогу їх повернути вчасно.

Під час посвідчення договору позики у нотаріуса, сторони повідомили йому (нотаріусу) усі істотні умови договору позики, зокрема, розмір боргу, строки такого повернення та процедуру.

Тобто, усі домовленості і обставини договору позики були повідомлені нотаріусі і викладені, відповідно, в договорі позики, який був нотаріально посвідчений.

Зауважу, що в п. 9 договору позики нами було зазначено, що сторони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Також в п. 10 договору позики ми визначили, про те, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підсумовуючи викладене відповідач стверджує, що усі домовленості і істотні умови договору були внесені в оспорюваний договір і повідомлені нотаріусу, який його засвідчував.

У зв`язку із чим, вважає, вимоги і доводи позовної заяви є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В заяві позивача про захист цивільного права та інтересу позивача у зв`язку із пропуском позовної давності з поважних причин як підставу для визнання поважним пропущення строку позовної давності за даним позовом вказує наступне.

За твердженням позивача, підставою для подання даного позову про визнання недійсним договору позики є та обставина, що позивач на початку 2023 року в реєстрі судових рішень віднайшов судові рішення, з яких йому стало відомо, що ОСОБА_2 на момент укладання договору позики з ним, вже мав кредитні зобов`язання перед іншими банками, що було б безумовною перешкодою для надання йому в борг коштів позивачем. Але оскільки, такі обставини йому стали відомі лише на початку 2023 року, то відповідно позивач вважає, причини пропуску позовної давності поважними.

Однак із такими доводами не можна погодитись зважаючи на наступне.

Позивач стверджує, що 18.02.2023 року довідався про існування кредитного договору № 678/700678 від 24.09.2007 року у зв`язку із ознайомленням із ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2023 року у справі № 711/4493/15-ц, оприлюдненою 17.02.2023. Однак. рішення суду по даній справі було прийнято ще 23.09.2015 року, а оприлюднено 15.10.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Викладене свідчить, що з 15.10.2015 року позивач міг довідатися про вказане рішення, однак або цим не скористався або знав про це і зараз намагається ввести в оману суд та інших учасників справи.

На підставі чого вважає, викладені позивачем обставини пропуску позовної давності не поважними.

Аналогічна позиція відповідача полягає стосовно інших доводів позивача, зокрема, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.01.2012 року, вільний доступ до якого розпочався з 2013 року та рішення суду від 13.07.2015 року оприлюднене 21.07.2015 року.

У зв`язку із чим вважаю, наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними.

Окремо зауважує, що оскільки оспорюваний договір позики був укладений 21.12.2007 року, то відповідно трирічний строк позовної давності про визнання недійсним такого договору слід рахувати саме з цієї дати, а датою закінчення строку позовної давності є 21.12.2010 рік.

Більш того, навіть якщо рахувати початок перебігу строку позовної давності з дати оприлюднення рішень, на які посилається позивач, то в будь-якому випадку строк позовної давності є пропущеним.

Зважаючи на це, судом має бути застосований строк позовної давності у даному спорі.

З приводу заяви позивача про порушення представником відповідача порядку подання відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог ухвали суду про подання відзиву на позовну заяву, представником відповідача у спосіб передбачений законодавством України на електронну адресу був направлений відзив на позовну заяву із доказами направлення на електронну адресу позивача. Вказаний відзив був підписаний за допомогою електронного підпису.

Зауважує, що у відзиві на позовну заяву були зазначені номер справи, суддя головуючий в даній справі та дані особи, яку адвокат Фумельов І.О. представляє в даній справі.

Окрім того, в матеріалах справи суду міститься копія договору про надання правової допомоги укладеного між адвокатом Фумельовим І.О. та ОСОБА_2 , що свідчить про наявність у представника повноважень на захист інтересів відповідача в даній справі.

Таким чином, представником відповідача був направлений відзив на позовну заяву у визначеному порядку і строки, з яким позивач мав ознайомитись, оскільки відзив був направлений на електронну пошту зазначену в позовній заяві.

Стосовно того, що такий відзив був підписаний не як адвокатом, а як фізичної особою Фумельовим І.О. , не змінює той факт, що вказаний відзив був поданий адвокатом, представником відповідача на виконання повноважень в даній справі, оскільки як зазначалося вище, в матеріалах справи містяться документи, що підтверджують такі повноваження, а в самому відзиві зазначено, що такий подається адвокатом, представником відповідача ОСОБА_2, вказується номер справи і суддя головуючий в ній.

Більш того, на стадії підготовчого розгляду справи відзив на позовну заяву був прийнятий судом, від позивача на даній стадії судового процесу не заявлялись заперечення щодо його приєднання, також позивач не заперечував проти закриття підготовчого провадження у справі та переходу до розгляду справи по суті, а отже, був обізнаний із наслідками закриття підготовчого розгляду справи.

У зв`язку із викладеним, вважає заяву необгрунтованою, та прошу відмовити в її задоволенні.

Стосовно клопотання позивача про застосування до відповідача повторно заходу процесуального примусу. 30.11.2023 року на адресу позивача засобами поштового зв`язку відповідачем ОСОБА_2 була направлена заява свідка в порядку ст. 93 ЦПК України. Під час судового засідання представник відповідача мав намір її долучити до матеріалів справи суду, однак, зважаючи на розгляд та дослідження доказів позивача та оголошення перерви в судовому засіданні, таку заяву подати не виявилося можливим, у зв`язку із чим до суду подається зазначені заява разом із додатковими поясненнями.

Просить відмовити у задоволенні даної заяви позивача.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 29.02.2024 протокольку ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.12.2023 про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку та долучення доказів у справі залишено без змін.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Додатково пояснив, що позивач та відповідач ОСОБА_2 познайомились за 2 роки до укладення спірного договору, у подальшому позивач став хрещеним батьком сина відповідачів. Перед укладанням договору позивачу та його дружині відповідачі показували документи, які підтверджували їх матеріальний стан (виписки з податкової інспекції, відомості про доходи, документи на авто). 21.12.2007 між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який був нотаріально посвідчений, зі строком повернення до 20.12.2010. Вибором нотаріуса займався відповідач. При укладенні договору у нотаріуса були присутні дружини сторін. За умовами договору позивач надав у борг 15 тисяч доларів США, особливих вимог не було, все обставини зазначались у договорі, мета отримання коштів не зазначалась. Усно відповідачі пояснили, що кошти потрібні на житло. ОСОБА_2 також хотів, щоб позика була безвідсоткова. При укладенні договору позики позивачу усі умови були зрозумілі, договір ним підписувався. У визначений строк відповідач кошти не повернув. Позивачем здійснено звернення до приватного нотаріуса та отримано виконавчий напис. У подальшому позивач звертався щодо виконання виконавчого напису двічі -15.06.2011 та 01.11.2012, однак виконавчі листи 17.09.2012 та 17.04.2014 повертались стягувачу. Постанови про повернення виконавчих листів ним не оскаржувались. У 2015 році позивачем було втрачено документи щодо договору позики. Після відшукання та повернення ОСОБА_12 позивачу Договору, він звернувся до суду у 2022 році та у подальшому залишив позовні вимоги без розгляду, оскільки дізнався про кредитні зобов`язання відповідачів. Раніше не звертався за захистом своїх прав, оскільки не пам`ятав у якого нотаріуса укладав Договір позики з ОСОБА_2 . Не заперечував, що у нотаріуса був один раз за своє життя. Вважає, що договір був укладений під впливом обману, оскільки у ОСОБА_2 були не виконанні кредитні зобов`язання та вважає, що відповідач знав, що не виконає зобов`язання перед позивачем, оскільки за кошти, які він отримав від позивача, ОСОБА_2 погасить заборгованість за іншими договорами. Якби позивачу було відомо про кредитні договори у відповідача, то він би не укладав з ним договір позики. Обгрунтовує моральну шкоду своїми суттєвими стражданнями. Вважає, що відповідачі уникали від участі у судовому засіданні, не надавали особистих пояснень у суді, щоб не надавати неправдивих пояснень. Просить стягнути кошти з відповідачів, оскільки кошти були отримані в борг в інтересах сім`ї. Повідомив, що з 2014 по 2022 до відповідачів не звертався щодо повернення коштів, претензій не надсилав.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Фумельовим І.О. у судовому засіданні заперечувались позовні вимоги. Пояснив, що сторони знайомі між собою. ОСОБА_2 були потрібні кошти та він звернувся до ОСОБА_1 . Були обговорені умови отримання коштів у сумі 75750 грн., що еквівалентно 15 тисячам доларів США. Додаткової інформації позивач у відповідача не вимагав. У нотаріуса був підписаний договір та передані кошти. Позивач не вимагав ніякої додаткової інформації відповідача. У п. 9 Договру були прописані всі умови. Після спливу 3 років кошти не повернлись, оскільки настала криза та курс долара США виріс. Відповідач мав намір повернути кошти. Кошти витратив частково на розвиток свого бізнесу.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомлялась належним чином про дату час та місце розгляду справи.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи суд встановив, що 21.12.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який підписаний сторонами та засвідчений нотаріусом Романій Н.В. та зареєстрований у реєстрі № 16421.

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору сума позики за договором складає 75750 грн. - еквівалент 15000 тисяч доларів США. Факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

На виконання мов договору 21.12.2007 позичальником ОСОБА_2 складена розписка про отримання коштів у розмірі 75750 грн. - еквівалент 15000 тисяч доларів США

Відповідно до п.2 Договору строк повернення коштів становить 20.12.2010.

Пунктом 10 Договору зазначено, що сторони свідчать проте, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору, внаслідок укладання договору не буде порушено права та інтереси інших осіб, договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини, вони не визані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають релній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, чоловік (дружина) з кожної сторони згідні з укладанням договору.

Відповідно до п. 10 Договору сторони засвідчили, що у тексті зафіксовані всі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що договір позики був укладений внаслідок обману та у подальшому йому стало зрозуміло, що за отриманої у подальшому інформації, волевиявлення позивача на надання коштів за указаних обставин не було б.

Допитана за клопотанням позивача у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком. Відповідачі є знайомими та позивач є хрещеним батьком сина відповідачів. Наприкінці 2007 року позивач повідомив, що ОСОБА_2 хоче взяти позику 15 тисяч доларів США. Зустріч позивача, відповідача та свідка відбулась у м. Києві у помешканні ОСОБА_13, де відповідач повідомив, що кошти потрібні на житло та позивач перевірив документи у ОСОБА_2 (реєстр ФОП, виписки з податкової, технічні паспорти на 2-3 автомобіля). Позивач та свідок пересвідчились, що відповідач має намір повернути кошти. Також перед підписанням договору була зустріч вчотирьох: позивача, відповідачів та свідка. Про кредитні зобов`язання і закриття діяльності ФОП розмови не було. Через приблизно місяць договір позики був укладений та підписався у нотаріуса, кошти також були передані. Участь у викладенні тексту Договору свідок не брала. Свідок була при передачі коштів. Нотаріусом не перевірялась інформація щодо неможливості укладання Договору позики. Умови договору позики та нотаріуса визначав ОСОБА_2 , застава ним не пропонувалась. Зі сплином трьох років кошти не було повернуто. ОСОБА_2 повідомив, що гроші у нього відсутні. Свідку відомо, що позивач звертався з виконавчим написом та до виконавця, однак, кошти стягнуті не були. Свідку відомо, що позивач не звертався до відповідача зі спливом 3 років про повернення коштів, достроково повернути кошти також від відповідачів не вимагалось. У подальшому ОСОБА_13 переїхали до м. Києва та частина речей була втрачена, а деякі речі були передані на зберігання ОСОБА_11 . Втрачені документи знайшов ОСОБА_12 приблизно влітку 2022 року.

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Як зазначено у п.п. 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В ході судового розгляду справи позивач не довів жодними належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, обставин, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги.

При зверненні до суду позивач посилався на те, що у разі повідомлення відповідачами про наявність кредитних зобов`язань, він би не уклав з ними Договір позики та те, що на його думку, метою отримання коштів було повернення коштів за укладеними попередньо кредитними договором, а не придбання житла.

Проте, указане не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності до ст. 229 ЦК України.

Так, у Договорі позики від 21.12.2007 зазначені всі істотні умови договору, нотаріусом роз`яснені вимоги ст. 1047,1048 ЦК України, вимоги законодавства щодо недійсності правочинів, правові наслідки укладеног договору, сторони засвідчили свої наміри та, прочитавши договір, підписали його.

Оцінюючи надані суду докази в сукупності, суд приходить до висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять факту застосування до позивача обману з боку відповідача чи з боку третьої особи при підписанні договору позики.

Посилання в позові на те, що кошти, отримані за договором позики від ОСОБА_1 , спрямовані на погашення заборгованості за іншими кредитними зобов`язаннями, а не на придбання житла, суд не бере до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору. Окрім того, у укладеному Договорі позики відсутні застереження щодо мети отримання коштів та подальшого їх спрямування.

Також, показання свідка не містять даних, на підставі яких суд міг би встановити обставини, про які зазначені у позові. Крім того, суд оцінює пояснення свідка критично, оскільки остання є дружиною позивача, грошові кошті надані у позику у період шлюбу, отже свідок ймовірно може бути прямо зацікавленою у позитивному вирішенні спору.

З огляду на зазначене, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману. Аргументи позивача в судовому засіданні про те, що у відповідачів були інші зобов`язанння окрім укладеного договору позики, не впливають на дійсність спірного договору на час його укладення.

При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину.

Під час розгляду справи не встановлено обставин для задоволення позову ОСОБА_1 із визначених ним підстав укладання договору позики від 21.12.2007 року та під впливом обману, тому відсутні правові підстави, передбачені нормами статей 215, 203 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики.

Суд акцентує увагу, що позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами, розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки, погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, тобто, сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі та окремо звертає увагу на те, що вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги щодо порушенням матеріального право позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, при відмові у задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлений 03.05.2024.

Головуючий: Н. М. Кондрацька