Справа № 447/2522/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/2903/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Салати Я.І.

без участі сторін,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 адвоката Калмикова Сергія Васильовича про перегляд рішення суду від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року заяву задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львові відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язано Червоноградський відділ реєстрації актів цивільного стану міського управління юстиції у Львівській області, внести зміни в актовий запис №798 від 19 жовтня 1995 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме у графі відомості про батька, записати батьком « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України». У графі по батькові дитини змінити з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року у справі №447/2522/19.

В обґрунтування заяви покликався на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року встановлено факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно ОСОБА_3

ОСОБА_1 будучи батьком ОСОБА_4 та, як він вважає, єдиним його спадкоємцем, 17 січня 2020 року звернувся до П`ятої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Подаючи вказану заяву, представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 дізнався, що із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 звернулася його дочка ОСОБА_3 .

Вказував, що за життя ОСОБА_4 перебував тільки у шлюбі з ОСОБА_8 і дітей від цього шлюбу в нього не було.

Ухвалюючи рішення про визнання факту батьківства після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не повідомила суд про існування у ОСОБА_4 спадкоємців, права та інтереси яких будуть порушені ухваленням рішення про встановлення такого факту.

Заявник заперечував факт батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_3 , оскільки такий факт не доведено належними і допустимими доказами.

Вважав, що вказана заява, з урахування спору про право з іншими спадкоємцями, не підлягала розгляду в порядку окремого провадження.

Наведені обставини, на думку заявника, є підставою для перегляду рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами.

Оскаржуваною ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 адвоката Калмикова Сергія Васильовича про перегляд рішення суду від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення факту батьківства - закрито.

Вищезгадану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було порушено ст. ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка ратифікована Законом Україні №475/97-ВР від 17 липня 1997р.

Вказує, що ОСОБА_1 , який є батьком ОСОБА_4 не був залучений до участі у розгляді справи, яка розглядалась в порядку окремого провадження про встановлення факту батьківства, однак вказаним рішенням порушуються його законні права та інтереси.

Стверджує, що за рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнається не тільки донькою ОСОБА_4 , але онукою ОСОБА_1 , щодо чого останній заперечує та не визнає.

Також зазначає, що ОСОБА_3 набуває права спадкоємця майна померлого ОСОБА_4 , тобто в даному випадку існує спір про право.

Просить на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу адвоката Калмикова Сергія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції.

08 січня 2024 року від представника ОСОБА_9 ( ОСОБА_3 ) - ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . Вважає, що адвокат Калмиков С.В. не мав повноважень на здійснення звернення із заявою від імені ОСОБА_1 та на здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 , оскільки ним була подана до матеріалів справи не легалізована довіреність, видана громадянином російської федерації ОСОБА_1 на території росії. Стосовно вимоги в апеляційній скарзі щодо перегляду рішення за нововиявленими обставинами, звертає увагу, що предметом апеляційного оскаржнення є ухвала про закриття провадження, у зв`язку з цим, у суду апеляційної інстанції відсутні процесуальні підстави здійснювати розгляд по суті заяви про перегляд судового рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року без змін.

21 лютого 2024 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляду справи без їхньої участі, апеляційну скаргу підтримує та просить її задоволити.

ОСОБА_9 ( ОСОБА_3 ) та її представник ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22 лютого 2024 року, є дата складення повного судового рішення 08 березня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Пунктом 1 частини першої статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою (частина друга статті 62 ЦПК України).

Частиною дев`ятою статті 62 ЦПК України встановлено, що довіреності або інші документи, які підтверджують повноваження представника і були посвідчені в інших державах, повинні бути легалізовані в установленому законодавством порядку, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про закриття провадження у справі, суд прийшов до висновку, що заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами подана особою, яка не є учасником справи. В матеріалах заяви наявна копія довіреності гр. ОСОБА_1 від 24 вересня 2020 року для здійснення представництва гр. ОСОБА_2 російською мовою, довіреність перекладена українською мовою та нотаріально посвідчена, ордер на надання правової допомоги, видано російською федерацією. В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що у нього відсутня довіреність на представництво інтересів ОСОБА_1 видана відповідними органами України, а є тільки та, що видана російською федерацією, дипламатичні віднсини між державами розірванні, а тому суд першої інстнції не взяв до уваги вказані документи на представництво та вважав, що відсутні правові підстави на звернення з відповідною заявою, що є підставою для закриття провадження у справі.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується із наступних підстав.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої від 10 листопада 1994 року, яка була чинною на час постановлення апеляційним судом оскаржуваної ухвали, документи, що на території однієї з договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на підтвердження повноважень звернення за заявою в інтересах ОСОБА_1 про перегляд рішення суду від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами та на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції надав:

ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1027886 від 24 листопада 2020 року, виданий на підставі договору № 77/Б про надання правової допомоги від 06 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 47);

договір № 77/Б про надання правової допомоги від 06 квітня 2020 року, укладений ОСОБА_7 , який діє на підставі доручення 50 АБ від 27 грудня 2019 року в інтересах ОСОБА_1 , та адвокатом Калмиковим С. В. (т. 1 а.с. 49);

копію довіреності 50 АБ № 4131687, посвідченої 24 вересня 2020 року нотаріусом Реутовського нотаріального округу Московської області Резніковою С. Л. та зареєстрованої за № 50/260-н/50-2020-3-1573, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , зокрема, представляти інтереси в районних, апеляційних та касаційних судах України (т. 1 а.с. 50).

Колегія суддів наголошує, що на час постановлення ухвали Миколаївським районним судом Львівської області від 21 березня 2022 року про закриття провадження у справі, статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року документи, що на території однієї з договірних сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 2 лютого 2022 року у справі № 127/29655/13-ц (провадження № 61-18492св21).

При цьому, колегія суддів зауважує, що Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон № 2783-IX ) зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (далі Протокол до Конвенції).

Одночасно цим Законом постановлено вийти з Конвенції та Протоколу до Конвенції. Закон № 2783-IX набрав чинності 23 грудня 2022 року.

Після набрання чинності вказаним Законом довіреність, посвідчена відповідно до законодавства російської федерації, не підлягає прийняттю без якого-небудь спеціального посвідчення.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з частинами першоютретьою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

У постанові від 5 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ордер, який видано відповідно до Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Договір № 77/Б про надання правової допомоги від 6 квітня 2020 року, на підставі якого адвокат Калмиков С. В. набув повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 в судах, є чинним та в судовому порядку не визнаний недійсним.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження своїх повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокат Калмиков С. В. надав ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1027886 від 24 листопада 2020 року, виданий на підставі договору № 77/Б про надання правової допомоги від 06 квітня 2020 року (т. 1 а.с. 47);

Верховний Суд у постанові від 7 грудня 2022 року у справі № 559/599/22 (провадження № 61-9252св22) зауважив, що чинним процесуальним законом України не передбачено обов`язку адвоката зазначати обставини укладення договору про надання правової допомоги, а також надавати будьякі докази на підтвердження часу та місця його укладення.

Таким чином, ОСОБА_1 скористався наданим йому законом правом участі в судовому процесі через представника, у зв`язку з чим відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Згідно з практикою ЄСПЛ у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_2 не надано суду належних доказів на підтвердження повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 , в тому числі з правом на звернення із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а висновок суду щодо закриття провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, а тому відповідно до вимог ст.379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стосовно вимоги в апеляційній скарзі про перегляд судом апеляційної інстанції рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року за нововиявленими обставинами, колегія наголошує наступне.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Стаття 374 ЦПК України, містить повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на те, що приписами ч. 1 ст. 425 ЦПК України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення, у суду апеляційної інстанції відсутні процесуальні підстави здійснювати розгляд по суті заяви про перегляд судового рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Разом з цим, колегією суддів не може бути вирішене питання щодо розподілу судових витрат, оскільки апеляційний суд не ухвалює остаточне судове рішення у справі, а направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, питання щодо розподілу судових витрат між сторонами має бути вирішено судом першої інстанції в порядку ст. 141 ЦПК України за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 березня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.