Дата документу 01.03.2024
Провадження № 2/334/528/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

за участю: представника позивача адвоката Лехкодух І.О., представника співвідповідачів адвоката Фоменка С.І.,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просить стягнути солідарно зі співвідповідачів на його користь борг за Договором позики № 01/10 від 01.10.2023 у загальній сумі 472 576,52 гривень, з яких 346 354,52 гривні - проценти за період з 15.01.2019 до 24.09.2023 та 126 222 гривні - залишок курсової різниці.

Позов обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_2 був укладений Договір позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року, згідно з умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 123 000 грн, що в еквіваленті по курсу продажу в касах комерційних банків на поточну дату складає 15 000 доларів США, а відповідач зобов`язалась повернути позику до 01 січня 2014 року, тобто не пізніше 31 грудня 2013 року. Плата за користування позикою складає 5 % на місяць. Також умовами договору визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право дострокового повернення позики, що залишилася, а також вправі нарахувати штраф у розмірі 50 % від загальної суми позики та пеню у розмірі 0,5 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Пунктом 12 договору сторони погодили, що сума позики на момент видачі еквівалентна 15 000 доларам США згідно курсу продажу долару США в касах ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ». У випадку збільшення курсу долара США по відношенню до гривні позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму курсової різниці. Факт видачі позичальнику позики підтверджується як самим договором, так і платіжним дорученням № 860 19 від 01 жовтня 2013 року про перерахування суми позики на поточних рахунок відповідача у ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ». Відповідач не виконала свої договірні зобов`язання і тому позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. 09 грудня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення по справі 185/9602/14-ц, яким його позов задовольнив частково та стягнув з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року у загальному розмірі 809 757 грн., яка складається з: суми позики - 123 000 грн., проценти за користування позикою за період з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року - 387 450 грн., різниця у курсі долара США по відношенню до гривні станом на 14 січня 2019 року - 299 307 грн. Рішення набрало законної сили 09 грудня 2019 року. Рішення суду до теперішнього часу не виконане і перебуває на примусовому виконанні. Станом на 24.09.2023 заборгованість позичальника за Договором позики №01/10 від 01.10.2012 збільшилась за рахунок: процентів, нарахованих за позикою за період з 15 січня 2019 року по 24 вересня 2023 року (1714 днів)=123000*0,60/365*1714=346 354,52 гривень, залишку курсової різниці, який становить 126 222 гривні та визначається наступним чином: курсова різниця станом на 24.09.2023 становить: (15000*36,5386)-(15000*8,20)=425 529 грн., з них 299 307 гривень стягнуто попереднім рішенням суду, отже залишок курсової різниці складає 425 529 - 299 307=126 222 гривень. Всього: 472 576,52 гривень. В момент одержання позики відповідач перебувала у законному шлюбі за ОСОБА_3 , доказом чого є довідка Міністерства юстиції України № 1200/16.9-09 від 02.08.2018. Тому зобов`язання за Договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року мають бути стягнуто солідарно з подружжя відповідача ОСОБА_3 .

Співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відзиви на позов не подали.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 29.11.2023 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному провадженню, призначено підготовче засідання. Ухвалою про призначення судового розгляду від 13.02.2024 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності не подав.

Представник позивача адвокат Лехкодух І.О. в судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований підтримала. Додатково пояснила, що позивач просить стягнути проценти за користування позикою, які передбачені умовами договору позики. При цьому співвідповідач ОСОБА_3 не був стороною спірного договору. Чи стягувались зі співвідповідачки ОСОБА_2 грошові кошти за рішенням суду у виконавчому провадженні їй не відомо.

Співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Причини неявки суду не повідомили. Заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали.

Представник співвідповідачів адвокат Фоменко С.І. в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що співвідповідач ОСОБА_3 не був стороною спірного договору, позивачем не подані докази того, що грошові кошти за спірним договором були використані співвідповідачкою в інтересах сім`ї, а тому ОСОБА_3 не є належним співвідповідачем. Зауважив, що позика була використана ОСОБА_2 на особисті потреби, а не в інтересах сім`ї. Також у виконавчому провадженні ОСОБА_2 була частово сплачена заборгованість за рішенням суду в сумі приблизно 3 або 4 тисячі гривень. Проте позивачем не подані докази того - на погашення якої складової заборгованості були спрямовані сплачені грошові кошти. У разі погашення заборгованості за тілом кредиту вказана обставина впливає на розмір курсової різниці та процентів за позикою.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року у справі № 185/9602/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили 03 березня 2020 року, встановлені обставини, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи.

01 жовтня 2013 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 був укладений договір позики № 01/10. За умовами цього договору позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 123 000 грн., що в еквіваленті по курсу продажу в касах комерційних банків на поточну дату складає 15 000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути кошти у термін до 01 січня 2014 року (пункти 1, 4 договору). Плата за користування позикою складає 5 процентів за місяць. Проценти сплачуються щомісячно (пункт 3 договору). Підписанням цього договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника (пункт 9 договору). Сума позики на момент видачі еквівалентна 15 000 доларам США, у випадку збільшення курсу долара США по відношенню до гривні позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму курсової різниці (пункт 12 договору). Зобов`язання відповідача на день розгляду справи не виконано, тому підлягає стягненню сума позики у розмірі 123 000 грн. Також позивачем нараховані проценти за користування позикою за період з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року у розмірі 390 432,33 грн. Відповідно до умов договору позики, укладеного між сторонами, плата за користування позикою складає 5 % на місяць і сплачується щомісячно. Період нарахування процентів з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року складає 63 місяці. 5% від суми позики складає 6 150 грн. Таким чином сума процентів за користування позикою, нарахованих помісячно складає 6 150 грн х 63 місяці = 387 450 грн. За умовами укладеного між сторонами договору, на день отримання сума позики 123 000 грн. була еквівалентна 15 000 доларам США. Станом на 14 січня 2019 року - день подання уточненого позову, офіційний курс долара по відношенню до гривні за даними НБУ складав - 28,1538. Таким чином станом на день подання уточненого позову сума у гривні, еквівалентна 15 000 доларам США, складає 422 307 грн. Сума курсової різниці, яку відповідач зобов`язався повернути позивачу згідно пункту 12 договору, складає 422 307 - 120 000= 299 307 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2019 року у справі № 185/9602/14-ц позов задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року у загальному розмірі 809 757 грн., яка складається з: суми позики - 123 000 грн., процентів за користування позикою за період з 01 жовтня 2013 року по 14 січня 2019 року - 387 450 грн., різниця у курсі долара США по відношенню до гривні станом на 14 січня 2019 року - 299 307 грн., а також судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 8 097,57 грн.

19.06.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. відкрите виконавче провадження № 62385818 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 185/9602/14-ц, виданого 25.03.2020 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № 01/10 від 01.10.2013 в сумі 809 757 гривень.

При примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа з заробітної плати боржниці ОСОБА_2 за період з 10.06.2021 до 14.12.2021 були перераховані приватному виконавцю грошові кошти в сумі 3 150 гривень, що підтверджується платіжними квитанціями.

Співвідповідачка ОСОБА_2 перебувала у шлюбі зі співвідповідачем ОСОБА_4 з 04.10.1985 до 06.07.2018, що підтверджується листом Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08.02.2018 № 1200/16.9-09 та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 06.07.2018серії НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але, Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок про те, що кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

У даному випадку ОСОБА_1 як позикодавець за договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 03 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, визначивши заборгованість у гривні України, вказавши, що саме 123 000 гривень є повним розміром неповернутої позики.

Ухвалюючи рішення у справі № 185/9602/14-ц, яке набрало законної сили, Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог.

Отже, позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржниці, а боржницею виконувалось судове рішення про стягнення такої заборгованості, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточного рішення у справі про стягнення боргу за договором позики, позивач фактично просить змінити попереднє рішення суду, яким вже вирішено спір між сторонами.

Суд зауважує, що на стадії виконання рішення суду позивач має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а не на зміну попереднього рішення в частині збільшення стягнутої судом суми боргу внаслідок зміни курсу валют під час виконання попереднього рішення, адже такий підхід є порушенням принципу юридичної визначеності.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 754/2449/22, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Крім цього цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили, що позичальник зобов`язалась повернути позику до 01 січня 2014 року.

Таким чином ОСОБА_1 мав право нараховувати проценти, передбачені договором позики, до 01 січня 2014 року, після чого його право через неналежне виконання зобов`язання ОСОБА_2 є захищеним статтею 625 ЦК України.

Проте зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача адвоката Лехкодух І.О. судом встановлено, що позивач просить стягнути проценти за користування позикою, передбачені договором позики, за період з 15.01.2019 до 24.09.2023, що суперечить вимогам статей 1048 та 1050 ЦК України.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відмову у задоволенні позову.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевказане та відмову у задоволенні позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін та їх представників.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 10 - 13, 76 - 81, 89, 141, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Повне рішення складене 11 березня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

співвідповідачі:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя М.В. Фетісов