Справа № 128/2415/22
Провадження № 22-ц/801/801/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 рокуСправа № 128/2415/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди, страхового відшкодування та пені,

в с т а н о в и в:

12 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 29 жовтня 2021 року близько 14:55 год., на А/Д М-30336 км с. Дяківці, Вінницької області з вини відповідача ОСОБА_3 , який керував ТЗ Mitsubishi Pajero, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті, якої належний позивачу транспортний засіб марки TOYOTA модель HIGHLANDER, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , був пошкоджений, а йому як власнику автомобіля завдано майнову шкоду, яка становить 469875,38 грн.

Позивач зазначив, що постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 08 лютого 2022 року провадження в справі відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Також постановою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2022 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач стверджував, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з лімітом відповідальності за майнову шкоду в розмірі 130 000 грн.

Позивач зазначав, що ТДВ «Страхова компанія «Альфа-гарант» відмовила йому у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що вина ОСОБА_3 у вчиненні ДТП не була встановлена.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не заперечував щодо закриття провадження у справі через закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності, а закриття провадження з цих підстав не є реабілітуючими обставинами, позивач просив: стягнути із ТДВ «Страхова компанія «Альфа- Гарант» на його користь страхове відшкодування в розмірі 130000,00 грн та пені в розмірі 25572.60 грн; стягнути із ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 339875,38 грн та 10500 грн за евакуацію транспортного засобу, вирішити питання про судові витрати.

16 грудня 2022 року позивач подав заяву про зменшення позовних вимог в частині позову до ОСОБА_3 та просив стягнути з останнього на відшкодування завданої майнової шкоди 160484 грн та 10500 грн за евакуацію ТЗ.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до відповідача ОСОБА_3 залишено без розгляду за заявою позивача.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2023 року ОСОБА_3 залучено до участі у справі в якості 3-і особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди, страхового відшкодування та пені залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Старий М.М., подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що у постановах Вінницького районного суду Вінницької області від 08 лютого 2022 року та Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2022 року зафіксовано факт, що водій ОСОБА_3 , порушивши вимоги п.п. 10.1, 10.3 та п. 2.3б ПДР, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем позивача, відтак, на переконання скаржника, він має право вимагати виплати страхового відшкодування, а відповідач є відповідальною особою за завдані позивачу збитки.

Разом з тим, на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечує щодо задоволення вимог апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2021 року близько 14:55 год., на А/Д М-30336 км с. Дяківці, Вінницької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Внаслідок ДТП автомобіль позивача марки TOYOTA модель HIGHLANDER, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , був пошкоджений, а йому як власнику автомобіля завдано майнову шкоду.

Відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення ДПР 18 № 403432 від 29.102.2021 року відповідно до якого останній не виконав вимоги п.п. 10.1, 10.3 та п. 2.3б ПДР, внаслідок чого в діях ОСОБА_3 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 8 лютого 2022 року провадження в справі відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2022 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як підтверджується Листами № 12/84 від 04.05.2022 року та № 12/1930 від 12.09.2022 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» за страховим полісом № АР з лімітом відповідальності за майнову шкоду в розмірі 130 000 грн.

ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» відмовило позивачу у страховому відшкодуванні з тих підстав, що вина водія забезпеченого транспортного засобу не була доведена належним чином.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, ЗаконУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Колегія суддів звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина першої статті 1188 ЦК України).

За змістом указаних норм, фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування матеріальної шкоди, є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Як свідчать матеріали справи, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на пункт 32.1 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на те, вина водія забезпеченого транспортного засобу не була доведена належним чином.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 08 лютого 2022 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 17 березня 2022 року, провадження в справі відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № № 686/4557/18.

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).

Так, для відшкодування матеріальної (майнової) шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Встановлення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Для надання оцінки дій водія автомобіля Mitsubishi Pajero, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам п.п. 10.1, 10.3 та п. 2.3б ПДР та встановлення їх знаходження в причинному зв`язку з настанням ДТП, спеціальні технічні знання не потрібні.

Така оцінка може бути здійснена судом самостійно з урахуванням вимог зазначених вище пунктів ПДР України та фактичних обставин руху автомобіля Mitsubishi Pajero, зафіксованих на схемі місця дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.102.202 року (а.с. 9), відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_3 керував транспортним засобом «Mitsubishi Pajero» д.н.з. НОМЕР_1 , та перед перестроюванням та будь-якого зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечно, та не надав дорогу автомобілю «Toyota Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку під керуванням водія ОСОБА_1 , чим допустив зіткнення внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Наведене також підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення ДПР 18 № 403432 від 29.102.2021 року відносно ОСОБА_3 , відповідно до якого останній не виконав вимоги п.п. 10.1, 10.3 та п. 2.3б ПДР, внаслідок чого в діях ОСОБА_3 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у ч.2 ст. 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Між тим, жодних належних і допустимих доказів відсутності вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 надано не було, до того ж, він погодився із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за закінченням строку для притягнення до адміністративної відповідальності.

Оцінюючи докази у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що своїми діями ОСОБА_3 порушив Правила дорожнього руху України, які є в причинно-наслідковому зв`язку із настанням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_3 у завданні шкоди внаслідок ДТП є беззаперечною, його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, відтак позов ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування є обґрунтованим.

Як вбачається з відповіді ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» від 12.09.2022 року, водій ОСОБА_3 станом на момент ДТП мав діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР 007511938, страховиком є ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

За п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Як встановлено у судовому засіданні, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з лімітом відповідальності за майнову шкоду в розмірі 130 000 грн.

Як вбачається з висновку експерта № 22-5254 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 10.10.2022 року, складеного та підготовленого для подання до суду судовим експертом Хоменком В.В., який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA модель HIGHLANDER, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в ДТП 29 жовтня 2021 року, у не пошкодженому стані складає 469 888 грн, вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля становить 771 400, 51 грн, а вартість вищевказаного транспортного засобу у пошкодженому стані складає 179 404 грн.

Даний висновок експерта складено у повній відповідності до чинного законодавства України щодо проведення судових експертиз. Крім того, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву не оспорює наданий позивачем висновок експерта.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про задоволення позовної заяви в частині стягнення з ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення пені з відповідача, апеляційний суд вказує на наступне.

Відповідно до пункту 36.5. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 6-927цс16 сформульовано правовий висновок про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов`язанням. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 6-282цс17 та послідовно підтримується Верховним Судом (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2023 у справі № 910/16820/21).

У тих випадках, коли страховик, який здійснив обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу відповідно до Закону № 1961-IV, безпідставно відмовив у виплаті страхового відшкодування або пропустив строк виплати страхового відшкодування, тобто прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника він зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також пеню.

При цьому відповідальність страховика настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини, як боржника у грошових правовідносинах.

Апеляційний суд вважає, що оскільки вина ОСОБА_3 не була встановлена під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, докази на підтвердження його вини судом не досліджувалися, цивільно-правова відповідальність за полісом АР-007511938 не настала внаслідок ДТП від 29.10.2021 року, відтак у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» не було правових підстав для виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб марки TOYOTA модель HIGHLANDER, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Враховуючи наведене, позов в частині стягнення з ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» пені в розмірі 25 572, 60 грн задоволенню не підлягає.

Згідно з п. 1, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем надана копія акту здачі-приймання експертного дослідження № 22-5254 від 22.11.2022 року, який підтверджує витрати позивача в сумі 10 193, 58 грн за проведення експертизи.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були залишені судом першої інстанції без розгляду, позов в частині вимог про страхове відшкодування до ТОВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» задоволено, то витрати позивача на проведення транспортно-товарознавчої експертизи підлягають стягненню з відповідача в розмірі 5096, 79 грн (половина від витраченої суми).

Разом з тим, враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача на підставі ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1299, 02 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1948, 55 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (83,5%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди, страхового відшкодування та пені задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 130 000 грн.

У іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1299, 02 грн та витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 5096, 79 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1948, 55 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

В.В. Оніщук