Справа № 297/693/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого МИХАЙЛИШИН В. М., за участю секретаря Балега Ю.О., представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Суязової Г.В., яка брала участь в режимі відеоконференції, представника відповідача Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області Кенийз Р.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Суязової Галини Василівни до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Суязової Г.В., звернулась до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про відшкодування шкоди.

Зокрема, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь завдану шкоду в загальному розмірі 500000,00 грн., яка складається із матеріальної шкоди в розмірі 200000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн..

В подальшому, було судом отримано клопотання представника позивача про збільшення позовних вимог. Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача на її користь завдану шкоду в загальному розмірі 1950656,16 грн., яка складається із матеріальної шкоди в розмірі 1650656,16 грн. та моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.06.2004 року укладено договори оренди землі між ОСОБА_1 та Дийдянською сільською радою, згідно якого в оренду була передана земельна ділянка площею 0,0300 га для ведення дачного будівництва. Пунктом 8 Договору визначено строк дії: договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за ___ днів (згідно тексту позовної заяви) до закінчення строку дії договору повідомити письмом орендодавця про намір продовжити його дію. 12.01.2007 року Рішенням 11 сесії 5 скликання Дийдянської сільської ради №17 розірвано договори оренди.

Позивачка ОСОБА_1 з 2007 року по 2022 рік включно боролася за своє право на земельну ділянку. Зокрема, судовими рішеннями неодноразово встановлювалось, що в результаті прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування ОСОБА_1 неправомірно була позбавлена права на земельну ділянку. Судом неодноразово встановлювалась незаконність рішень органу місцевого самоврядування (в загальному скасовано 8 рішень та 4 державні акти). Також, позивачка захищала своє порушене право шляхом звернення до суду із вимогами щодо визнання нікчемними договорів купівлі-продажу, витребування майна та зобов`язання органу місцевого самоврядування прийняти остаточне законне рішення про надання їй земельної ділянки у приватну власність. Однак, орган місцевого самоврядування з моменту неправомірного розірвання договору оренди землі з 2007 року вживав всіх можливих дій, не дивлячись на існування судових рішень, для позбавлення позивачки права на приватизацію земельної ділянки.

На думку позивачки, незаконними рішеннями Дийдянської сільської ради, правонаступником якої є відповідач, бездіяльністю Великобийганської сільської ради щодо невиконання судового рішення (яке є обов`язковим до виконання незалежно від звернення позивача із заявою про примусове виконання) їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у позбавленні її права на земельну ділянку та моральної шкоди, яка полягала у погіршенні стану здоров`я, моральних стражданнях, які проявляються у відчуттях відчаю, страху, сорому, приниженні, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання добитися справедливості, витрачанням часу на участь в неодноразових судових засіданнях, поданням письмових документів. Додатково позивачка зазначила, що погіршення стану її здоров`я відбувалось через постійні стреси та переживання, стабільно протягом судових процесів зверталась до кардіологів, неврологів, відчувала постійні головні болі, неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні. За період розгляду справ щодо оскарження дій сільської ради двічі перенесла ішемічний інсульт, причиною якого є зокрема тривалий стрес та переживання.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.03.2023 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено до підготовчого засідання.

12 квітня 2023 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшов відзив відповідача, згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Так, представник відповідача зазначив, що позивачем документально не доведено розміру завданої їй матеріальної шкоди, оскільки такий ґрунтується тільки на припущеннях та домислах позивачки. Як зазначив, представник відповідача інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна не доводить вартості нерухомого майна, а саме земельної ділянки. Згідно нового порядку позивачка мала можливість самостійно сформувати в електронному кабінеті Єдиної бази даних звітів про оціночну вартість земельної ділянки. Також, представником відповідача зазначено, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів того, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, оскільки додатки медичної картки не доводять причинно-наслідковий зв`язок через можливі неправомірні дії Великобийганської сільської ради.

08 травня 2023 року через систему «електронний суд» отримано відповідь на відзив від представника позивача, в якому останній вважав, що позивачем надано всі належні та допустимі докази, які підтверджують вимоги позивача, а позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі. Представник позивача зазначила, що посилання позивача на погіршення стану здоров`я жодним чином не є абстрактним, оскільки позивачка неправомірно була позбавлена майнових прав та з 2008 року по 2021 рік неодноразово зверталася до суду за захистом своїх прав, що підтверджується матеріалами справи. Через постійні суди та переживання у позивачки погіршувався стан здоров`я, а саме на підтвердження цього факту позивачка надала суду копії медичної документації. Не дивлячись на прийняття судом рішень на користь позивача, Дийдянська сільська рада, правонаступником якої є відповідач, жодного разу не вчинила дій на виконання рішень судів та не поновила порушених прав позивача. Так само як і Великобийганська сільська рада не вчинила жодних дій на виконання судового рішення Виноградівського районного суду, а навпаки уникала його виконання.

Протиправна поведінка органу місцевого самоврядування не порушила уявне право позивачки, а порушила її майнове право і продовжувала порушувати його навіть тоді, коли судові органи приймали рішення на користь позивача. Порушення прав ОСОБА_1 було тривалим та інтенсивним, що підтверджується доданими до позову матеріалами. Мотиви такої протиправної поведінки органу місцевого самоврядування позивачу невідомі, однак дії свідчать про явне упереджене, негативне ставлення до позивача та умисне вчинення дій і бездіяльності для порушення прав позивача. Що вже є самодостатньою обставиною, яка свідчить про завдання рішеннями органу місцевого самоврядування моральної шкоди. Однак, постійні судові процеси викликали у позивача ще більший стрес, нервування, головні болі, і окрім загальних моральних страждань призвели до порушення стану здоров`я позивача. Позивач вважає, що визначений нею розмір моральної шкоди є адекватним відшкодуванням, враховуючи тривалість судових процесів протягом п`ятнадцяти років. У позовній заяві позивач чітко зазначила, що шкоду вона зазнала саме через дії Дийдянської сільської ради, правонаступником якої є відповідач прийняті рішення, які обмежували права позивача і позивач був змушений докладати зусиль для зобов`язання держави в особі органу місцевого самоврядування діяти в межах закону та через це зазнав чимало моральних страждань.

Крім цього, у відповіді на відзив зазначено, що позивачка скористалась правом отримати інформацію про вартість земельної ділянки за допомогою Єдиної бази звітів про оцінку, за параметрами пошуку земельної ділянки з кадастровим номером :30:001:0005. Розмір земельної ділянки становить 0,0247 га, що дорівнює 247 м.кв. Згідно наданої довідки про оцінку земельної ділянки її вартість становить 825328,08 гривень. Отже, якщо відповідач вважає, що надані позивачем докази визначення вартості земельної ділянки є неналежні і належним доказом є Довідка про оцінку, отримана від Фонду державного майна, позивач бажає скористатись правом на збільшення позовних вимог, адже належним доказом, який визнає сторона відповідача щодо розміру матеріальної шкоди підтверджується, що така становить 1650656,16 гривень (подвійний розмір земельної ділянки і, відповідно, подвійна вартість).

Тоді ж, судом отримано клопотання представника позивача про збільшення позовних вимог. Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача на її користь завдану шкоду в загальному розмірі 1950656,16 грн., яка складається із матеріальної шкоди в розмірі 1650656,16 грн. та моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн..

18 травня 2023 року до Берегівського районного суду Закарпатської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Так, позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, оскільки додатки копії медичної картки починаючи з 2017 року не доводять причинно-наслідковий зв`язок, тобто те, що ОСОБА_1 лікувалась в лікарні саме через можливі неправомірні дії Великобийганської сільської ради, а тому обставини, на які посилається позивачка є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Разом з цим, у спростування тверджень позивачки, представник відповідача зазначає, що Великобийганською сільською радою рішенням 31 сесії VIII скликання №1141 «Про розгляд питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельних ділянок площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда на підставі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області №297/1002/19» вирішено відмовити громадянці ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації, у зв`язку з тим, що дана ділянка перебуває у приватній власності іншої особи. Крім того, відповідач вважає, що ОСОБА_1 взагалі не має право вимагати компенсацію матеріальної шкоди за земельну ділянку, яку як зазначає представник позивача та сам позивач «остання мала отримати земельну ділянку», оскільки як зазначено у позові та доданих до нього матеріалів земельна ділянка площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда не була власністю позивача, а перебувала у останньої в оренді від 29.06.2004 року.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 25 липня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Суязова Г.В. в судовому засіданні підтримала позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами в повному обсязі та просила її задовольнити з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Разом з цим, допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 показала, що матеріальна шкода була завдана їй у зв`язку з витратами на адвоката щодо оскарження ряду рішень відповідача, які були пов`язані із отриманням нею у власність земельної ділянки. Через тривалий процес розгляду вказаних справ відбулось погіршення стану її здоров`я, вона отримала 4 інсульти, мала постійний стрес, знаходилась на стаціонарному лікуванні, що завдало їй моральну шкоду.

При цьому, жодних доказів чи тверджень щодо завдання позивачці ОСОБА_1 матеріальної шкоди у зв`язку із діями відповідача остання не подала.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.06.2004 року між ОСОБА_1 та Дийдянською сільською радою укладено договір оренди землі, згідно якого в оренду була передана земельна ділянка загальною площею 0,0300 га, яка розташована на території Дийдянської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки ведення дачного будівництва, строк дії договору становить 5 (п`ять) років.

Разом з цим, суд констатує, що позивачкою не долучено до матеріалів справи рішення 11 сесії 5 скликання Дийдянської сільської ради №17 від 12.01.2007 року, згідно якого розірвано вищевказаний договір оренди, що слугувало підставою для подальших судових справ.

Так, до матеріалів справи позивачкою в обґрунтування заявлених позовних вимог було долучено ряд постанов та рішень судів різних інстанцій щодо спорів пов`язаних із спірною земельною ділянкою. Зокрема, права власності на різні земельні ділянки, що розташовані на території с. Дийда Берегівського району Закарпатської області.

В кінцевому результаті, 02 липня 2021 року Виноградівський районний суд Закарпатської області ухвалив рішення, яким позовні вимоги були задоволені повністю та суд вирішив визнати незаконним та скасувати:

- рішення № 169 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 170 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою: АДРЕСА_2 , для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 171 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою: АДРЕСА_3 , для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 172 14 позачергової сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 23 листопада 2011 року «Про передачу земельної ділянки у власність», яким передано ОСОБА_7 у власність земельну ділянку в розмірі 0,0247 га, за адресою: АДРЕСА_4 для індивідуального дачного будівництва;

- рішення № 6 20 сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради Берегівського району від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 », яким не надано дозволу ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році;

- рішення № 7 20 сесії VІ скликання Дийдянської сільської ради від 12 жовтня 2012 року «Про розгляд заяви ОСОБА_2 », яким не надано дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в зв`язку з закінченням договору оренди у 2009 році.

Крім цього, вказаним рішенням зобов`язано Великобийганську сільську раду Берегівського району Закарпатської області розглянути на черговій сесії питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельних ділянок площею по 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда, що знаходиться в їх користуванні з 2004 року згідно договору оренди.

На думку позивачки ОСОБА_1 , невиконання Великобийганською сільською радою вказаного рішення призвело до завданню відповідачем їй матеріальних збитків, що також завдало їй моральної шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. Такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права. Тобто, з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 показала, що матеріальні збитки вона зазнала шляхом витрат на правову допомогу у зв`язку із оскарженнями в судовому порядку ряду рішень відповідача.

Отже, суд приходить до висновку, що викладені у позовній заяві вимоги щодо завдання матеріальних збитків у зв`язку з протиправними діями відповідача недоведені.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що саме тривалий процес оскарження рішень відповідача та невиконання рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 липня 2021 року призвело до завдання позивачці матеріальних збитків.

Витрати, які позивачка просить відшкодувати, не є такими, що відповідають ознакам збитків, визначеним в ч. 2 ст. 22 ЦК України та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи позивачки ОСОБА_1 у позовній заяві не є підставами для задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази завдання позивачці збитків, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позовна заява про стягнення матеріальної шкоди не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (частина друга статті 126 ЗК України, чинна на момент вчинення договору оренди землі).

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, в редакції, чинній на час укладення договору оренди, Договір оренди землі на земельну ділянку, що перебуває у державній або комунальній власності, укладається між відповідною державною адміністрацією, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України у межах їх повноважень або органом місцевого самоврядування: сільською, селищною, міською радами, та особою, яка бажає одержати земельну ділянку в оренду ( із змінами, внесеними згідно з Наказом Держкомзему).

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, договір оренди земельної ділянки є документом, що посвідчує право користування й укладається між органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеним в постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12, від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-93цс13, від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В пунктах 6.11-6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статте 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (стаття 1190 ЦК України).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача і причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 757/63349/19-ц, від 10 серпня 2021 року у справі № 761/17150/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 757/23946/21-ц.

Такого ж правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 09 лютого 2023 року у справі №761/46733/19, провадження №61-16684св21.

Отже, суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи їх в сукупності згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невиконанням судового рішення їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у позбавленні її права на земельну ділянку та моральної шкоди. Тобто, відсутні всі обов`язкові елементи (неправомірні дії, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою) для відповідальності.

Позивачка ОСОБА_1 не довела наявності шкоди, а також причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю саме Великобийганською сільською радою Берегівського району Закарпатської області і заподіяною шкодою.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 320/666/19, зазначено, що повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність фізичних осіб встановлені, зокрема, статтями 12, 118, 122 ЗК України, статтями 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Тобто, приписами зазначеного законодавства визначено, що за результатами розгляду клопотання заявника про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою повинно прийматись рішення на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування. Вказане рішення повинно бути прийнято у місячний строк з моменту надходження клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання дозволу. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу місцевого самоврядування - надати дозвіл або відмовити у його наданні. Надходження до органу місцевого самоврядування клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є підставою для прийняття цим суб`єктом рішення про надання такого дозволу або відмови у його наданні. Негативні наслідки тривалого та умисного нерозгляду законної заяви особи та неможливості нею протягом декількох років реалізувати право на отримання земельної ділянки (майнове право) внаслідок протиправної бездіяльності органів місцевого самоврядування - перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями (бездіяльністю) цих суб`єктів владних повноважень, а отже, завдають такій особі моральну шкоду.

Разом з цим, суд констатує, що рішенням 31 сесії VIII-го скликання від 03 травня 2023 року за №1141 Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області розглянуто питання «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельних ділянок площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда, на підставі рішення Виноградівського районного суду №297/1002/19». Вказаним рішенням було відмовлено громадянці ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки площею 0,0300 га для індивідуального дачного будівництва в с. Дийда у зв`язку з тим, що дана ділянка перебуває у приватній власності іншої особи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту завдання їй моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача (надана позивачкою медична документація не доводить такого факту), суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 22 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (мешканки АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), в особі представника адвоката Суязової Галини Василівни (м. Ужгород, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області (с. Велика Бийгань, вул. Головна, буд. 61, Берегівського району, Закарпатської області, ) про відшкодування шкоди відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Віталій МИХАЙЛИШИН