Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/853/23
Провадження № 2/382/332/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

12 лютого 2024 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Русу В. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині Київської області справу у порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди, в котрому зазначив, що постановою Київського апеляційного суду по справі 382/1674/21 від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу змінено. Зменшено суму стягнутого з нього штрафу у дохід державного бюджету з трьох до 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме з 7 443, 00 грн до 744, 30 грн. Виключено з абзацу третього резолютивної частини ухвали дані про отримувача коштів та зазначити, що у даному виконавчому документі боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , стягувачем є Державна судова адміністрація України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5. Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили. Даний виконавчий документ набрав законної сили 29.12.2022. Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . Стягувач: Державна судова адміністрація України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5.

Так, відповідно до ч.5 ст. 148 ЦПК України постанова Київського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року про стягнення штрафу є виконавчим документом. 26 травня 2023 року старшим державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренком Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про стягнення із ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн. на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (м.Київ, вул.Жилянська 58 Б) на підставі ухвали № 382/1674/21 виданий 25.10.2022 Яготинським районним судом Київської області.

Зміст винесеної державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 26 травня 2023 року не відповідає змісту резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду по справі 382/1674/21 від 29 грудня 2022 року, тобто, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження не з`ясував усіх обставин, відкрив виконавче провадження. Державний виконавець у цьому виконавчому провадженні безпіставно зазначив стягувачем Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (м.Київ, вул.Жилянська 58 Б), в той час як фактично стягувачем є Державна судова адміністрація України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, безпідставно зазначив виконавчий документ про примусове виконання ухвалу № 382/1674/21 видану 25.10.2022 Яготинським районним судом Київської області, в той час як фактично виконавчим документом є постанова Київського апеляційного суду від 29.12.2022 року. Вказане порушення призвело до того, що своїми діями державний виконавець фактично самостійно змінив стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідне територіальне управління ДСА України є представником стягувача, якому надано право представляти інтереси ДСА України, відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно п.11 розділу ХІХ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, оригінал виконавчого документа про стягнення судового збору, штрафу (як засобу процесуального примусу) надсилається судом до ДСА України або відповідного територіального управління ДСА України, як представника стягувача відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України "Про виконавче провадження", для його подальшого пред`явлення до виконання.

Окрім того, 04 квітня 2023 року старшим державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренком Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 про стягнення із ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн. на користь Яготинського районного суду Київської області адреса: Київська обл., Бориспільський р., м. Яготин, вул.Незалежності 67 на підставі виконавчого листа № 382/1674/21 виданий 23.03.2023 Яготинським районним судом Київської області.

Так, на дату винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 26 травня 2023 року відкрите виконавче провадження № НОМЕР_3 від 04.04.2023 року відносно ОСОБА_1 щодо стягнення по справі №382/1674/21 штрафу у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн.

Враховуючи викладене, постанову № НОМЕР_2 від 26 травня 2023 року не можна вважати правомірною та такою, що винесена в межах повноважень державного виконавця. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка виразилась в негативних емоціях та переживаннях, знижений та нестійкий настрій, емоційна напруга, нервозність, дратівливість. Пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, обурення, тривоги. Також ситуація вплинула на загальний емоційний стан його сім`ї.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Враховуючи глибину фізичних та душевних моїх страждань, характер та тривалості немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважаю необхідним визначити розмір морального відшкодування з відповідача в сумі 10000 грн. на мою користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди.

Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Зобов`язання із заподіяння шкоди вважаються деліктними, оскільки підставою їх виникнення є цивільне правопорушення (делікт).

Звертає увагу суду, що у цивільному праві України застосовується система генерального делікту, відповідно до якої всяке заподіяння шкоди передбачається протиправним і тягне обов`язок причинителя відшкодувати цю шкоду, якщо тільки він не доведе свою правомочність на його заподіяння.

Тобто обов`язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача.

У постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною та достатньою аби компенсувати людські страждання, тому її розмір може мати суто умовний вираз.

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав і законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елемент шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази (Постанова ВП ВС від 27.11.2019 № 242/4741/16-ц).

Для покладення відповідальності за завдану моральну шкоду на державу необхідно довести протиправність поведінки відповідного держоргану та факт заподіяння цією протиправною поведінкою моральної шкоди. При цьому, наявність будь-якого попереднього рішення, яким би протиправна поведінка держоргану була встановлена не є обов`язковим.

Вказаний висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у справі № 757/6877/21 за моїм позовом до Яготинського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене та обставини справи вважаю, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем мені моральної шкоди є безсумнівним.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, а також те, що відповідачами є органи державної влади та місцевого самоврядування, позивач у справі звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір", оскільки заяву подано про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органу державної влади й органу місцевого самоврядування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, розглянувши справу № 924/159/14 (постанова від 29.12.2020).

Касаційний цивільний суд Верховного Суду зробив висновок, що судовий збір не сплачується, якщо подається позовна заява про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду (постанова ВС від 03.04.2019 у справі № 465/6874/17).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/8696/20-ц підкреслив, що тлумачення пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» свідчить про те, що у справі про відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду позивач звільняється від сплати судового збору не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову),але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст. 16, 1176, 1172- 1174 ЦК України, ст.ст. 3-5,12-13, 16, 18, 19, 23, 76-92, 95, 187, 211, 223, 258-259, 264-265, 268, 272-275 279, 352, 354-355, 447, 451, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь компенсації моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

На адресу суду від старшого державного виконавця Яготинського ВДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Сидоренко Олександра Васильовича надійшов відзив щодо вищевказаного позову з котрого вбачається, що рішення, постановлене іменем України конкретезовано, характер стягнення та суть виконання пред`явлена до примусового виконання є повністю зрозумілою та підлягає виконанню, оскільки примусове виконання рішень щодо стягнення аліментів покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визнаних законом, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законодавчими та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до Закону, а також рішеннями, які відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Державним виконавцем за заявою керівника апарату Яготинського районного суду Київської області Т. Олексенко винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №382/1674/21 від 23.03.2023 Яготинського районного суду Київської області про стягнути з ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30грн.

У заяві про примусове відкриття зазначено, що стягувачем є Яготинський районний суд Київської області (адреса 07700, м. Яготин, вул. Незалежності 67).

Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України "Про виконавче провадження" (далі -Закон), виконавцем 04.04.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження за вих №5717 (ВП НОМЕР_3).

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання, судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу у порядку, передбаченому законом.

В процесі виконання та дотримуючись вимог ст. 18,19,27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем проведено дії та вжито заходів для забезпечення виконання рішення суду.

Вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої виконавчого провадження забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово.

Частиною першою ст..18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 18, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банку, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах. А також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням. Здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти у тому числі конфеденційної, яка міститься в державних базах даних реєстрах у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відповідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно до пункту 10-2 розділу XIII Закону України "Про виконавче провадження", на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

06.06.2023 вх. № 1966 до відділу надійшла ухвала №382/1647/21 від 10.05.2023 Яготитнського районного суду Київської області (суддя О.А. Кисіль) в якій зазначено визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №382/1674/21, виданий Яготинським районним судом Київської області від 23.03.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у дохід державного бюджету в сумі 744,30грн.

06.06.2023 вх №10483 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, 40 ЗУ "Про виконавче провадження" . Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження за вих №5717 (ВП НОМЕР_3).

Державним виконавцем за заявою начальника Територіального управління Державної судової судової адміністрації України в Київській області С. Шевченко винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали №382/1674/21 від 25.10.2022 Яготинського районного суду Київської області та постанови від 29.12.2022 Київського апеляційного суду про стягнути з ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30грн.

У заяві про примусове відкриття зазначено, що стягувачем є Державна судова адміністрація України Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (адреса 01033, м. Київ, вул. Жилянська 5 8-Б).

Відповідно до статей З, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), виконавцем 26.05.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження за вих №10015 (ВП НОМЕР_2).

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною другою пунктом 5 постанови Пленому ВСУ від 31.03.1995 року № 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; - протиправність діяння її заподіювача; - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;- вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяний позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як передбачено частиною третьою ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови ВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року за №4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, зважаючи що державний виконавець при відкритті виконавчого провадження проводив щоденну, поточну роботу, в межах діючого законодавства та посадових обов`язків.

Таким чином, позивач обгрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно, що містяться в позові, не надавши належних допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить саме 10000,00 грн., а тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні вимог про компенсацію відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Враховуючи викладене, з метою повного, всебічного та своєчасного розгляду справи, керуючись ст.ст.1, 4, 18, 26, 28, Закону України "Про виконавче провадження» та ст..ст. 10, 60, 128, 447-451 ЦПК України, просив в позовних вимогах ОСОБА_1 про відшкодування компенсації моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. відмовити повністю, провадження в справі закрити.

Позивач у судове засідання не з`явився, через підсистему "Електронний суд" направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився повторно був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, та раніше направив відзив, відповідно до вимог якого просив відмовити у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в позові слід відмовити.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що відповідно до копії інформації про виконавче провадження за №71445650, датою отримання є 04.06.2023 року, виконавче провадження відкрито 04.04.2023 року відповідно до виконавчого листа від 23.03.2023 року, боржником являється ОСОБА_1 , стягувачем є Яготинський районний суд Київської області, до стягнення підлягає штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн. (а.с. 8-9)

Постановою Київського апеляційного суду по справі 382/1674/21 від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу позивача задоволено. Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 19.08.2021 року скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до Яготинського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" про відшкодування моральної шкоди направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. (а.с.10-14)

26 травня 2023 року старшим державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренком Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про стягнення із ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн. на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (м.Київ, вул.Жилянська 58 Б) на підставі ухвали № 382/1674/21 виданий 25.10.2022 Яготинським районним судом Київської області. (а.с. 15-16).

Постановою Київського апеляційного суду по справі 382/1674/21 від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу позивача задоволено частково. Ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 штрафу змінено. Зменшено суму стягнутого з нього штрафу у дохід державного бюджету з трьох до 0,3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме з 7 443, 00 грн до 744, 30 грн. Виключено з абзацу третього резолютивної частини ухвали дані про отримувача коштів та зазначити, що у даному виконавчому документі боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , стягувачем є Державна судова адміністрація України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5. Строк пред`явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили. Даний виконавчий документ набрав законної сили 29.12.2022. Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 . Стягувач: Державна судова адміністрація України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5. (а.с. 17-28).

04 квітня 2023 року старшим державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сидоренком Олександром Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 про стягнення із ОСОБА_1 штраф у дохід державного бюджету в сумі 744,30 грн. на користь Яготинського районного суду Київської області адреса: Київська обл., Бориспільський р., м. Яготин, вул.Незалежності 67 на підставі виконавчого листа № 382/1674/21 виданий 23.03.2023 Яготинським районним судом Київської області. (а.с. 29-30).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 289/2110/21 та постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 759/7630/22.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19, пункт 26).

Так, процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків

та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: 1) верховенства права; 3) законності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, з врахуванням вище викладеного, та враховуючи те, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», з врахуванням викладеного у відзиві де послідовно зазначено виконання даного виконавчого листа, а також того, що виконавче провадження відкрите 23.03.2023 року було закінчено державним виконавцем 06.06.203 року на підставі п.5 ч.1 ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження». Що стосується виконавчого провадження, що відкрито 26.05.2023 року де державним виконавцем зазначено стягувачем Державна судова адміністрація України Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області, а не Державна судова адміністрація України, що усувається державним виконавцем відповідно до пунктом 14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, а також те, що позивачем не доведено в чому саме йому завдано моральну шкоду, зазначенням даних щодо стягувача, враховуючи, що зміна даних сторін по виконавчому провадженню здійснюється відповідно до вимог розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802. При цьому враховуючи, що виконавче провадження відкрите 23.03.2023 року було закінчено державним виконавцем 06.06.203 року на підставі п.5 ч.1 ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачем не доведено, державним виконавцем заподіяння йому моральної шкоди, тому з огляду на викладене позовні вимоги не підлягають до виконання.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353, 430 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Яготинський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, котра може бути подана протягом 30 днів з дня отримання його копії. Учасник справи якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 08 березня 2024 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 08 березня 2024 року.

Суддя Кисіль О. А.