КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 758/6182/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3874/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якубова Яшара Елхана огли на рішення Подільського районного суду міста Києва від 1 травня 2023 року (суддя Ковбасюк О.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

у серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики в розмірі 1 151 993,80грн, процентів за користування коштами в розмірі 136 298,23грн, 3 % річних в розмірі 103 774,13грн та судових витрат по справі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 9 липня 2016 року уклав з відповідачкою договір позики, надавши їй у борг 33 000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідачки, які вона зобов`язалась повернути до 9 січня 2017 року, однак свої зобов`язання не виконала, повернувши лише 54 770грн двома траншами: 7 січня 2019 року - 28 170грн та 9 березня 2019 року - 26 600грн, перерахувавши кошти на його картковий рахунок.

Позивач стверджував, що станом на момент звернення до суду із даним позовом, згідно офіційного курсу НБУ, надана ним позика в розмірі 33 000 доларів США в гривневому еквіваленті складає 1 206 763,80грн, а тому, враховуючи часткове погашення боргу на суму 54 770грн, заборгованість відповідачки складає 1 151 993,80грн.

Також позивач просив на підставі ст. 1048 ЦК України стягнути з відповідачки проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, які, з врахуванням строку позовної давності, становлять 136 298,23грн за період з 2 серпня 2021 року по 2 серпня 2022 року.

Крім цього, позивач вважав, що на підставі ст. 625 ЦК України з відповідачки підлягають стягненню 3% річних, які з урахуванням трирічного строку давності становлять 103 774,13грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 1 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Якубов Я.Е. огли просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм

матеріального права.

Представник позивача вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки мало місце переривання позовної давності у зв`язку із частковою сплатою відповідачкою боргу двома траншами (останній 9 березня 2019 року), а тому, фактично строк позовної спливав 9 березня 2022 року.

Представник позивача посилається на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID- 19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також представник позивача посилається на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», яким той же роз діл ЦК України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 2ього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Представник позивача зазначає, що на момент подання позову, так само і на день розгляду справи судом, в Україні тривав і зараз триває як строк карантину, так і воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, тому тлумачення цих норм інакше, ніж їх написано в законі, немає у практиці Верховного Суду, а відтак доводи суду першої інстанції, що Подільський районний суд міста Києва працював у період дії карантину, що сторона позивача не зазначила обставин, які б свідчили про відсутність у позивача можливості подання до суду цієї позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надала жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача можливості звернутися з даним позовом до суду в межах нового строку позовної давності, не мають правового значення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ковтун Н.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник відповідачки зазначає, що на час спливу строку позовної давності Подільський районний суд міста Києва не припиняв свою роботу, безперервно приймав усі без виключення процесуальні документи та суворо дотримувався рекомендацій щодо безпечної роботи судів та забезпечення доступу до правосуддя, а позивачем та його представником не зазначено обставин, які б свідчили про відсутність у позивача можливості звернутись до суду в межах трирічного строку, визначеного законом.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Якубова Я.Е. огли, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Ковтун Н.В., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 9 липня 2016 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 33 000 доларів США до 9 січня 2017 року, про що написала розписку.

7 січня 2019 року та 9 березня 2019 року ОСОБА_2 перевела на банківську картку ОСОБА_1 28 170грн та 26 600грн відповідно.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказаними діями відповідачка здійснила часткове погашення боргу на суму 54 770грн, що відповідачкою не

оспорюється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, відповідачка у повному обсязі свої зобов`язання по поверненню боргу не виконала, у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування грошовими коштами та 3% річних ґрунтуються на нормах матеріального права, однак позивачем пропущений строк позовної давності, який закінчився 9 березня 2022 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 2 серпня 2022 року.

Також суд першої інстанції зазначив, що поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлено саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку із карантином. Однак, станом на час закінчення позовної давності Подільський районний суд міста Києва продовжував працювати, а позивачем не наведено підстав, з яких він не мав можливості подати даний позов до суду.

Проте, повністю погодитися з судом першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти

справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Під час розгляду справи відповідачка не довела, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини і 9 липня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 33 000 доларів США, які зобов`язалася повернути 9 січня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою, однак кошти не повернула.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачці в борг грошових коштів.

З наданих доказів, суд встановив, що відповідачкою повернуто 54 770грн, а відтак борг становить 1 151 993грн 80коп., виходячи з курсу долара на дату подання позову.

Вказані обставини були встановлені судом першої інстанції і рішення суду в цій частині відповідачка не оскаржувала.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Враховуючи, що відповідачка борг у визначений строк у повному розмірі не повернула, заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку.

Відповідно до правових висновків, зроблених Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та Верховним Судом у постанові від 09 вересня 2019 року у справі № 522/2676/16-ц, в цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України).

У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Розписка відповідачки не містить посилань, що укладений з позивачем договір позики є безпроцентним.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки процентів у розмірі облікової ставки НБУ за період з 2 серпня 2021 року по 2 серпня 2022 року в межах спеціальної позовної давності для таких правовідносин.

Отже, з урахуванням суми заборгованості - 1 151 993,80грн, з відповідачки підлягають стягненню проценти за користування чужими коштами, відповідно до ст. 1048 ЦК України:

за період з 2 серпня 2021 року по 9 вересня 2021 року (облікова ставка НБУ - 8%) в розмірі 9847,18грн (1 151 993,80грн х 8 % / 365 днів х 39 днів);

за період з 10 вересня 2021 року по 9 грудня 2021 року (облікова ставка НБУ -

8,5%) в розмірі 24 412,80грн (1 151 993,80грн х 8,5 % / 365 днів х 91 день);

за період із 10 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року (облікова ставка НБУ - 9 %) в розмірі 11 930,24грн (1 151 993,80грн х 9 % / 365 днів х 42 дні);

за період з 21 січня 2022 року по 2 червня 2022 року (облікова ставка НБУ - 10 %) в розмірі 41 976,76грн (1 151 993,80грн х 10 % / 365 днів х 133 дні);

за період з 3 червня 2022 року по 2 серпня 2022 року (облікова ставка НБУ - 25 %) в розмірі 48 131,25грн (1 151 993,80грн х 25 % / 365 днів х 61 день).

Таким чином з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування чужими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за період з 2 серпня 2021 року по 2 серпня 2022 року в загальному розмірі 136 298,23грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 % річних в межах трирічного строку позовної давності, розрахунок є наступним:

за період з 2 серпня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 14 392,03грн (1 151 993,80грн х 3 % х 152 дні / 365 днів);

за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 34 559,81грн (1 151 993,80грн х 3 % х 366 днів / 366 днів);

за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 34 559,81грн (1 151 993,80грн х 3 % х 365 днів / 365 днів);

за період з 1 січня 2022 року по 2 серпня 2022 року - 20 262,48грн (1 151 993,80грн х 3 % х 214 днів / 365 днів).

Таким чином, загальна сума 3% річних, що підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача становить 103 774,13грн.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Відповідачкою рішення суду у даній частині не оскаржувалося.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні

правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву відповідачка заявила про застосування позовної давності.

Отже, застосування позовної давності регулюється нормами матеріального права, а не процесуального права, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

За обставинами даної справи судом встановлено, що відповідачка зобов`язалася повернути борг до 9 січня 2017 року, однак свого обов`язку не виконала, відтак з 10 січня 2017 року почав відлік трирічний строк позовної давності, який закінчувався 10 січня 2020 року.

Разом з цим, під час судового розгляду було встановлено, що 7 січня 2019 року та 10 березня 2019 року відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості, чим вчинила дії, що свідчать про визнання нею боргу, а позовна давність перервалася, її перебіг почався заново з 10 березня 2019 року та закінчився 10 березня 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (10 березня 2022 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (2 серпня 2022 року).

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично.

Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі №

679/1136/21.

Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду з даним позовом 2 серпня 2022 року.

Враховуючи, що зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року, а останнім днем звернення до суду з даним позовом було 9 березня 2022 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачки підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, однак неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 1 статті 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги задовольняються, з відповідачки підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 12 405грн та апеляційної скарги у розмірі 18 607,50грн, а всього 31 012,50грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якубова Яшара Елхана огли задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 1 травня 2023 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 1 151 993грн 80коп., проценти за користування коштами у сумі 136 298грн 23коп., 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 103 774грн 13коп., судовий збір у сумі 31 012грн 50коп., а всього 1 423 078грн 66коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова