н/п 2/490/227/2024 Справа № 490/2518/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
12 січня 2024 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Позднякову Є.В., без участі сторін,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Окружна прокуратура міста Миколаєва Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-
В обгрунтування позову вказує, що окружною прокуратурою встановлені підстави для представництва інтересів Держави в оосбі позиваач шляхом пред`явлення позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаокнного звільнення працівника.
Так, рішенням від 31.07.2021 року у справі № 400/2504/21 Миколаївського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_2 до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області №49-д від 07.04.2021р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області з 27.04.2021 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень).
Ухвалюючи судове рішення ,суд констатував, що дисциплінарна комісія була створена із грубим порушенням законодавства про державну службу, а саме дисциплінарне провадження здійснювалося із грубим порушенням прав позивачки як особи, яка притягається до дисциплінарної відповідальності. Таким чином, суд вважав, що в цілому незаконно застосоване дисциплінарне стягнення порушує право позивачки на працю, яке гарантовано ст. 43 Конституції України.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади, а тому оскаржуваний наказ №49-д від 07.04.2021р. є неправомірним, тому підлягає скасуванню.
На виконання судового рішення Головним управлінням Держпродспоживслужби в Миколаївській області 05.08.2021 та 16.12.2021 року виплачено ОСОБА_2 , 45 601,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Пунктом 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності, у тому числі коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
В силу приписів статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.
Необхідність звернення прокурора з позовною заявою обумовлена захистом інтересів держави в особі Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, оскільки останнє утримується за рахунок коштів обласного бюджету та є структурним територіальним органом позивача Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів.
Витрачання з бюджету кошти на виплату ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не здійснили належний захист інтересів держави та 07.02.2022 року Держпродспоживслужбою повідомлено про відсутність підстав для стягнення шкоди з ОСОБА_1 , оскільки судовим рішенням про поновлення ОСОБА_2 , на роботі не визначено винну особу та не покладено на неї обов`язок покрити шкоду. Таке свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини відповідно достатті 131-1 Конституції Українитастатті 23 Закону України «Про прокуратуру`підтверджують наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді шляхом подачі відповідного позову.
Відзиву на позов не надходило.
Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 липня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів до ОСОБА_1 про стягнення шкоди. Роз`яснено позивачу його право звернутися з позовом в порядку адміністративного судочинства.
Постановою Миколаївського апеляційного суду м.Миколаєва від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу першого заступника окружної прокуратури міста миколаєва задволено. Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 липня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Матеріали цивільної справи передані судді Гуденко О.А, 17.11.2022 року.
Ухвалою суду від 22.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Учасникам справи було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутністю клопотання будь-якої із сторін про інше.
Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження шляхом направлення копії ухвали з матеріалами позовної заяви за зареєстрованим місцем його проживання, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Матеріали справи свідчать про належну обізнаність відповідача про розгляд даної спраи, оскільки він приймав участь у писав відповідні заяви з процесуальних питань при перегляді ухвали суду в апеляційній та касаційній інстанціях.
Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Відповідно до вимог ч. 1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1ст.13ЦПК Українипередбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.
Судом встановлено, що рішенням від 31.07.2021 року у справі № 400/2504/21 Миколаївського окружного адміністративного суду , зміненого постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 року, позов ОСОБА_2 до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області задоволено частково.
Визнано протиправним та скасувано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області №49-д від 07.04.2021р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 .
Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області з 27.04.2021 року.
В частині вимог про стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 1 грн. відмовити.
Ухвалюючи судове рішення про скасування наказу про звільнення ОСОБА_2 суди дійшли висновку, що мотиви оскаржуваного наказу відповідача є явно необґрунтованими і зводяться до формальної незгоди із правовою позицією позивачки, викладеною у її правовому висновк, а також, що відповідачем не дотримано строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що суперечить положенням частини п`ятої статті 74 Закону № 889-VIII.
Суд констатував, що вказані порушення прав працівникає суттєвими, а відтак визнав незаконним та скасував наказ про звільнення ОСОБА_2 з поновленням його на посаді та стягненням середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.
Матеріалами справи підтверджується, що на час видання наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області №49-д від 07.04.2021р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області був ОСОБА_1 , він підписав вказаний наказ, визнаний судом незаконним.
На виконання судового рішення Головним управлінням Держпродспоживслужби в Миколаївській області на користь ОСОБА_2 випалчено в серпні 2021 року 22 241,93 грн , в грудні 2021 року - 34 406,39 грн, з яких 45 601,90 грн на повповнення карткового рахунку працівника, 10 196,70 грн перераховано податок на доходи фізичних осіб, 8490,72 грн перераховано військового збору.
На підтвердження переахування вказаних коштів в матеріалах справи наявні відповідні платіжні доручення.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Суд погоджується з твердженням позивача про наявність преюдиційних обставин, установлених під час розгляду судами вищевказаних справ - зокрема судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій у справі № 400/2504/21 , якими встановлено факт незаконного звільнення працівника за наказом відповідача.
Тобто, факт незаконного звільнення ОСОБА_2 із посади начальника відділу правового забезпечення Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській областіє доведеним, та у відповідності до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.
Окрім того, відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Пунктом 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачені випадки повної матеріальної відповідальності, у тому числі коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
В силу приписів статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.
Розділом 12 Контракту " 3-2021 від 18.01.2021 року про проходження державної служби , укладеного між Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів та ОСОБА_1 , врегульовано відповідальність остьаннього у разі невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених для державних службовців ЗУ "Про державну службу", іншими законами та цим контрактом- сторони несуть відповідальність згідно із законом.
Відповідно до положення про Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, управління є територіальним органом Держпродспоживслужби та їй підпорядковане.
Начальник Головного управління здійснює керівництво діяльністю, несе персональну відповідальність за організацію та результатаи його діяльності; призначає на посади керівників самостійних структурних підрозділів та звільняє їх з посад; призначає та звільняє з посад інших державних службовців та працівників Головного управління тощо.
Необхідність звернення прокурора з позовною заявою зумовлена необхідністю захистити інтереси держави в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів.
Витрачання з бюджету коштів на виплату ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не повідомили прокурора про те, що будуть самостійно вживати заходів шляхом звернення до суду з відповідним позовом до винної посадової особи, що свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини відповідно достатті 131-1 Конституції Українитастатті 23 Закону України «Про прокуратуру`підтверджують наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
07.02.2022 року позивачем повідомлено Окружна прокуратура міста Мколаєва про те, що заходи щодо відшкодування шкоди посадовою особою Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області матеріальної шкоди, завданої незаокнним звільненням працівника - не вживалися.
04.07.2022 року Окружна прокуратура міста Мколаєва повідомила позивача про пред1явлення позову і інтересах держави до ОСОБА_1 , як особи винної в незаокнному звільненні працівника, про відшколування шкоди в сумі 45 601,90 грн.
Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставіп. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
При цьому, відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Згідно з п. 20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченому відшкодуванням, якщо інший розмір не встановлений.
Відповідач як посадова особа, наказом якого працівник незаконно звільнений із займаної посади, винний у заподіянні шкоди позивачу у зв`язку з оплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та несе повну матеріальну відповідальність за вказані дії.
Чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, а тому посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 справа № 401/1387/17-ц, від 11.04.2018 справа № 161/6047/16-ц, від 20.06.2019 справа № 462/8925/14, від 03.10.2018 справа № 591/8512/15-ц.
Отже, відповідач мав право і повинен була прийняти остаточне рішення про наявність підстав для звільнення працівника у відповідності до вимог трудового законодавства, в тому числі, перевіривши дотримання цих вимог в процесі здійснення процедури звільнення працівника.
Як вбачається з наказу № 49д від 07.04.2021 року "про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 ", яким було звільнено ОСОБА_2 з посади , він видавався за підписом начальника Головного управління Дерпродспоживслужби у миколаївській області Мельниковим Д.Ю.. Отже, відповідач і є тією службовою особою, за наказом якої відбулося звільнення працівника закладу.
Свідчать матеріали справи також про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завданої шкоди внаслідок визнання його незаконним та скасування у вигляді сплати позивачем коштів середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника Управління, який видав незаконний наказ.
Отже, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди пов`язаної із незаконним звільненням ОСОБА_2 , оскільки саме за його наказом, як керівника Управління, відбулося таке звільнення. При цьому заявлена сума до стягнення є обгрунтованою, оскільки відповідає прямій дійсноій шкоді, якою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним).
Розмір виплаченого поновленій на роботі особі заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем під час розгляду даної справи, не оспорюється.
Наведена позиція суду узгоджується з висновками, виклданими у Постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20 (провадження № 61-56 св 22).
Обґрунтування підстав для представництва інтересів держави прокурором
Відповідно до ст.. 13-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави у суді, у визначених законом випадках.
Згідно ст. ст. 4, 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999у справі N° 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обгрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, беззаперечно становлять як державний так і суспільний інтерес, а заподіяння та невідшкодування збитків органу, що фінансується за рахунок державного бюджету, таким інтересам явно не відповідає.

Відповідно до ч. 3ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів 1) не здійснює або 2) неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також 3) у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, у перших двох випадках прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює цей захист неналежно.

Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

До інтересів держави безпосередньо належить дотримання сторонами бюджетних правовідносин, раціональне використання бюджетних коштів, виконання економічних програм щодо розвитку освітньої сфери та забезпечення економічної стабільності загалом.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18 (п. 7.22), від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 (п. 70).

Підґрунтям для зростання економіки будь-якої країни, а також її макроекономічної стабільності є державний та місцевий бюджети. Бюджетна політика має бути спрямована на виділення коштів для реалізації програм, що є важливими для суспільства в конкретний період розвитку: витрати на соціальний захист, оборону, науку і освіту, утримання державних органів тощо.

Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.

Відповідно до ст. 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів, до якого відносяться обласні бюджети.

Пунктом 7 частиною 5 статті 22 Бюджетного кодексу України визначено, що головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Зайве витрачання бюджетних коштів призводить до порушення принципів збалансованості та цільового використання бюджетних коштів, які визначені ст. 7 Бюджетного кодексу України.

Недодержання законодавства про оплату праці органами виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями державної та комунальної форми власності, а також їх службовими особами безпосередньо зачіпає інтереси держави, оскільки кошти на відшкодування шкоди сплачуються з державного чи місцевого бюджетів.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Оскільки відповідач на посаду начальника Управління призначений на підставі нказу від 18.01.2021 року № 19-к Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, тому саме вони наділені повноваженнями на звернення до суду із позовом про стягнення із керівника Управління завданої бюджету шкоди і виступають органами, що здійснюють повноваження у спірних правовідносинах.

Положеннямист. 233 КЗпП України встановлено присічний однорічний строк для звернення до суду з позовом з регресною вимогою.

Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

У зв`язку із виплатою Управлінням на виконання судового рішення у справі № 400Ї2504/21 середнього заробітку за час вимушеного прогулу звільненому працівнику та пов`язаних з цим платежів в загальному розмірі 56 648,32, що підтверджується платіжними дорученнями із Єдиного веб порталу використання публічних коштів, у позивача як кервівного органу Управління, виникло право регресної вимоги про стягнення вказаної суми з відповідача.

Однак, позивач самостійно з позовом зазначеної категорії до суду не зверталися.

Незвернення Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів до суду із позовом про стягнення із начальника Управління Мельникова Д.Ю. в порядку регресу виплачених незаконно звільненому працівнику коштів свідчить про бездіяльність уповноваженого на захист інтересів держави органу та є достатньою підставою для представництва інтересів держави прокурором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду з позовом, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.

Дані положення прокурором були дотримані, про що наявні докази в матеріалах справи.

Згідно зі ст.ст.81,89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд враховує, що відповідач відзиву на позовну заяву не подав, не спростував доводів позивача, що шкода завдана бюджету відповідачем незаконним звільненням працівника у вигляді сплачених коштів в сумі 45 601 грн 90 коп , підлягає стягненню з відповідача, а відтак позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі до суду даного позову Миколаївською обласною прокуратурою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 481,00 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивач.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,141,263-265,273,280, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов Окружна прокуратура міста Миколаєва Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - задовольнити .

Стягнути із ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) завдану внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду в сумі 45 601 (ссорок п`ять тисяч шістсот одна) грн 90 коп. на користь Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів ().

Стягнути із ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір на користь Миколаївської обласної прокуратури () у розмірі 2 481 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 16 січня 2024 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО