Справа №295/5866/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2024 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Лєдньов Д.М. розглянув матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 26.07.2016 року органом реєстрації актів громадянського стану міського управління міста Брандис над Лабем-Стара Бослеслав, місто Прага, Чеська республіка, відомості про що внесено до книги реєстрації актів громадянського стану про шлюб № 168 за 2016 рік.

В обгрунтуваня позову зазначає про зникнення між подружжям взаємопорозуміння та поваги, нехтування з боку відповідача потребами у підтримці. Звертаючи увагу на вчиненні відповідачем дій фізичного та психологічного насильства у сім`ї, розпусних дій відносно малолітньої дитини, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

В підставу звернення до національного суду позивач вказує на те, що з червня 2023 року проживає в місті Житомирі спільно із донькою сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована громадянкою України.

На думку учасника, оскільки положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено принцип "автономної волі", за яким учасник правовідносин з іноземним елементом може здійснити вибір права, що підлягає до застосуванню до спірних правовідносин, при цьому, особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є, наявні підстави для звернення до національного суду. Позивач зауважує на положеннях ч.2 ст. 28 ЦПК України, які визначають правила підсудності за вибором позивача за власним зареєстрованим місцем проживання або перебування, зокрема, при зверненні із позовом про розірвання шлюбу, якщо на утриманні позивача перебувають малолітні діти, які з ним проживають, та вказує на підсудність спору Богунському районному суду м. Житомира.

Вирішуючи питання відкриття провадження у справі та надаючи оцінку відомостям про можливість розгляду справи в порядку цивільного судочинства національним судом в забезпечення виконання завдань цивільного судочинства як ухвалення законного та обгрунтованого рішення суддя виходить з таких міркувань.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції «суд» має завжди бути «встановленим законом». Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди позбавлений леґітимності, яка вимагається в демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

В даному випадку слід звернути увагу, що між державою Україна та Французькою Республікою, громадянином якої є відповідач, двосторонній договір про правову допомогу у сімейних та цивільних справах не укладався.

За відсутності такого договору під час вирішення питання про розлучення з іноземним громадянином слід керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

Положеннями статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV визначено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання стосовно громадянина України вимог Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Відповідно до статті 60 Закону України № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

За правилами статті 63 Закону України № 2709-IV припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Положеннями статті 76 Закону України № 2709-IV встановлено перелік підстав визначення підсудності справ судам України.

Так, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: …якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 4-1 Закону України № 2709-IV учасники приватноправових відносин з іноземним елементом можуть укласти угоду про вибір суду, якою визначити підсудність судам певної держави або одному чи декільком конкретним судам певної держави справ у спорах, що виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з такими правовими відносинами.

Угода про вибір суду укладається у письмовій формі незалежно від місця її укладення. Угода про вибір суду, якою обрано суд України, укладається у письмовій формі відповідно до закону України.

Угода про вибір суду не може передбачати зміну виключної підсудності справи з іноземним елементом судам України.

Недійсність правочину, складовою частиною якого є угода про вибір суду, не тягне за собою недійсність угоди про вибір суду.

В даному випадку саме Чеська Республіка є місцем останнього спільного проживання сторін, при цьому, відповідач як особа з властивістю іноземного елементу (громадянин Франції) має місце проживання у такі державі на час звернення із позовом. Позивач визнає відповідні обставини зауваженням про тривале спільне приживання з 2016 року, вказує на існування інтересів власного працевлаштування, що, за твердженням учасника, зазнавало впливу з боку відповідача через погрози руйнування кар`єри (дослівно), повідомляє про приїзд до України лише в червні 2023 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За відсутності спільно визнаної подружжям підсудності або погодження права, що буде застосовуватись, а також за відсутності інших визначених законом випадків, за яких звернення до національного суду для вирішення спору є можливим, застосування українського законодавства для розгляду справи не відповідатиме принципу достатності повноважень суду (суду, визначеного законом), а тому у відкритті провадження по такі справі слід відмовити у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суддя роз`яснює позивачу, що даний спір має вирішуватись компетентним судом держави останнього спільного місця проживання сторін.

З приводу зазначеного позивачем права на «автономну волю», а також необхідності застосування «особистого закону», тлумачення яких наводиться у Законі України «Про міжнародне приватне право», суддя вказує на таке.

Відповідно до ст. 5 Закону Украни № 2709-IV у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом.

Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини.

Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Вибір права або зміна раніше обраного права можуть бути здійснені учасниками правовідносин у будь-який час, зокрема, при вчиненні правочину, на різних стадіях його виконання тощо. Вибір права або зміна раніше обраного права, які зроблені після вчинення правочину, мають зворотну дію і є дійсними з моменту вчинення правочину, але не можуть: бути підставою для визнання правочину недійсним у зв`язку з недодержанням його форми; обмежити чи порушити права, які набули треті особи до моменту вибору права або зміни раніше обраного права.

За змістом ст. 16 Закону України № 2709-IV особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що вибір права повинен ініціюватись всіма сторонами правовідносин, бути вираженим та безсумнівним.

Суддею не отримано доказів на підтвердження вибору права подружжям, згоди відповідача на вирішення спору українським національним судом.

Термін «особистого закону» застосовується у взаємному регулюванні сукупно з іншими, в тому числі, спеціальними нормами Закону України № 2709-IV, виокремлене з системного тлумачення законодавче закріплення не відповідатиме принципу правозастосовної діяльності.

З огляду на викладене, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

На ухвалу суду до Житомирського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Д.М. Лєдньов