Cправа № 323/109/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Теряник А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №323/109/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

за відсутності сторін та їх представників, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 в інтересах позивача 13.01.2022 засобами поштового листування звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з зазначеним позовом, просить стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 31.10.2012 у сумі 12 650,92 гривень з відповідачки, яка є спадкоємицею на час відкриття спадщини, станом на дату смерті позичальника.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідно до укладеного договору №б/н від 31.10.2012 ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, розмір якого максимально збільшувався до 10 000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 03.02.2021.

Спадкоємці ОСОБА_3 мали право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини у строк з 21.12.2020 по 21.06.2021. У даному випадку спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідачка ОСОБА_1 , що підтверджено копією її паспорта. Крім того, позивачем 14.07.2021 направлена претензія кредитора до приватного нотаріуса Демидьонок Т.А., 09.08.2021 отримано відповідь Запорізької районної державної нотаріальної контори.

Позивач стверджує, що відповідачка прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника ОСОБА_3 як його обов`язки. При цьому спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, адже відповідачка не відмовилась від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме протягом 6 місяців від дня відкриття спадщини. Разом з цим позивач наводить посилання на норму ч.3 ст.1296 ЦК України, яка передбачає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

24.09.2021 до спадкоємця ОСОБА_1 банком направлено лист-претензію, згідно з яким позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій з боку відповідачки вчинено не було.

Станом на дату смерті, як видно зі змісту позовної заяви, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором б/н від 31.10.2012 становить 12 650,92 гривень, яка складається з таких складових: 10 327,79 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредитом; 2 232,13 гривень - заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи наведене, неможливість позасудового врегулювання спору, із посиланням на приписи ст. 207, 526-527, 530, 610,617, 629, 634, 638-639, 642, 1050, 1054, 1066, 1069, 1218-1219, 1261, 1268-1270, 1273, 1282, 1296 ЦК України, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у визначений спосіб.

Ухвалою судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 31.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, постановлено витребувати з Запорізької районної державної нотаріальної контори належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Згідно з ч.7 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Так, відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.05.2022 №29/09-22 змінено територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області у зв`язку із неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Цивільна справа на підставі протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 10.05.2023 передана в провадження визначеного головуючого судді Вайнраух Л.А.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.05.2023 постановлено прийняти позовну заяву до свого провадження. У задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження відмовлено. Клопотання про огляд веб-сайту повернуто заявнику без розгляду. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а виклик відповідача у справі здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання.

В порядку витребування доказів зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб до суду інформацію стосовно того, чи зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса реєстрації: НОМЕР_3 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , як внутрішньо переміщена особа. В разі підтвердження зазначеної інформації зобов`язано надати відомості стосовно актуальної адреси фактичного місця проживання вказаної особи відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

Крім того, визначено відповідачу 15-денний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Роз`яснено також, що згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов.

Ухвалою суду від 14.09.2023 клопотання сторони позивача про витребування доказів, додане до позовної заяви, задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано Запорізьку районну державну нотаріальну контору належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 . Оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвала суду виконана 04.12.2023.

Ухвалою суду від 14.12.2023 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, на підставі клопотання, доданого до позовної заяви, представниця позивача ОСОБА_2 просить розглядати справу без участі сторони позивача.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У матеріалах справи відсутній відзив на позовну заяву, про існування якого повідомлено відповідачкою у заяві, вх.№ від 08.09.2023. Проте, за змістом даної заяви сторона відповідача просить врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 по справі №6-2962цс16, через недоведеність позивачем факту наявності та обсягу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , у межах вартості якого вона має нести відповідальність перед кредитором. Крім того, ОСОБА_1 зауважує, що не набула статусу спадкоємця, разом з цим, зі смертю позичальника ОСОБА_4 відносини між ним та кредитором (позивачем у даній справі) припинились, а спадкоємці не є стороною у кредитному договорі. Відповідно, правовідносини між сторонами не регулюються нормами закону, які передбачають загальні наслідки невиконання договірних зобов`язань. Тому ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи, що у даній заяві викладено позицію сторони, Оріхівським районним судом Запорізької області не спрямовано до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя відзиву ОСОБА_1 разом із матеріалами справи, факт його подання (надіслання) стороною відповідача не є доведеним, суд вважає за можливе прийняти вищезгадані заперечення відповідачки та врахувати їх під час розгляду даної справи. Разом з цим інших заяв по суті справи та клопотань до суду не надходило.

Підстав для відкладення судового розгляду та оголошення в ньому перерви судом не встановлено із урахуванням положень ст.223, 240 ЦПК України. Так, сторони обізнані із датою та часом проведення судового засідання, крім того, висловили свої доводи та заперечення стосовно заявлених позовних вимог, судом розглянуто клопотання сторони позивача, зокрема, про порядок розгляду справи, огляд веб-сайту та витребування доказів, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для проведення розгляду справи за відсутності сторін та їх представників, за загальними правилами розгляду.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, із врахуванням заперечень сторони відповідача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.

За матеріалами справи, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк». Копія засвідченого витягу загальних положень статуту та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ Комерційний банк «Приватбанк» міститься у матеріалах справи.

Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , відповідно до анкети-заяви від 31.10.2012 підписано договір про надання банківських послуг, за змістом якої клієнтом банку засвідчено згоду із тим, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг. Своїм підписом відповідач підтвердив, що ознайомлений з зазначеними вище складовими договору у письмовому вигляді, проте, в якій редакції, із анкети не вбачається.

До позовної заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Підтверджень ознайомлення ОСОБА_3 із наявними у справі редакціями до звернення АТ КБ «Приватбанк» із дотриманням загальних положень про доказування до суду не надано.

Відповідно до довідок, які містяться у додатках до позовної заяви, старт карткового рахунка позичальника відбувся 31.10.2012, максимального розміру кредитний ліміт досягнув 07.02.2017 (10 000 гривень), 04.05.2020 знижений до 0 гривень, крім того позичальник вперше отримав кредитну картку 31.10.2012, востаннє картка видана ОСОБА_3 23.07.2018 строком дії до травня 2022 року.

У матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №б/н від 31.10.2012, який здійснений станом на 30.11.2021, на підставі якого й заявлені позовні вимоги. На зазначену дату його заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.10.2012 дорівнює 12 650,92 гривень та утворена з таких складових: 10 327,79 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредитом; 2 232,13 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Також судом досліджено виписку за картковим рахунком за період з 31.10.2012 по 01.12.2021, що свідчить про доведеність факту постійного користування ОСОБА_3 карткою АТ КБ «Приватбанк» задля особистих потреб у зазначений період часу та, відповідно, грошовими коштами в межах кредитного ліміту, встановленого банком.

Судом також встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» стало відомо про смерть боржника ОСОБА_3 , яка настала 21.12.2020 з ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області у цивільній справі №323/3259/20, пр.2/323/35/21 від 27.01.2021, якою відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у відкритті провадження у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 . Даний позов у цивільній справі №323/3259/20, пр.2/323/35/21, як видно з тексту ухвали, пред`явлено до суду 30.12.2020. Проте, належними та допустимими доказами дата отримання ухвали суду банком не підтверджена.

Претензія кредитора скерована банком приватному нотаріусу Демидьонок Т.А. 03.06.2021 (копія претензії досліджена судом), отримана нотаріусом 30.06.2021 (вхідний штамп на претензії, копія якої наявна у матеріалах спадкової справи №241/2021). У відповідь на претензію за вих. № від 30.07.2021, що отримана банком 09.08.2021 (вхідний штамп АТ КБ «Приватбанк») державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Л.Кравцовою повідомлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , претензія зареєстрована за №1640/02-14, спадкова справа №241/2021. На час надання відповіді свідоцтво про право на спадщину спадкоємцям не видавалось.

Крім того, за матеріалами справи 28.08.2021 АТ КБ «Приватбанк» на адресу ОСОБА_1 надіслано лист-претензію про сплату заборгованості відповідно до вимог ст.1261 ЦК України у сумі 12 650,92 гривень.

Згідно з даними інформаційної довідки за Спадкового реєстру №74912367 від 28.11.2023, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено спадкову справу №241/2021 Запорізькою районною державною нотаріальною конторою. Зі спадкової справи, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів 04.12.2023, встановлено, що приватний нотаріус Пологівського районного нотаріального округу Демидьонок Т.А. повідомила Запорізьку районну державну нотаріальну контору про отримання претензії кредитора згідно з територіальністю, враховуючи реєстрацію спадкодавця за такою адресою: АДРЕСА_2 .

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 від 30.07.2021 №5 видно, що свідоцтво про смерть спадкодавця видано за заявою ОСОБА_1 06.01.2021.

У спадковій справі наявна довідка (засвідчена копія) виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 12.08.2021 №06-08/714, на запит нотаріуса, за даними якої на момент смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані: донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онуки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зять ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У матеріалах справи заяви спадкоємців про прийняття спадщини відсутні, як і заяви про відмову від прийняття спадщини за законом. Факту посвідчення заповіту спадкодавця судом під час розгляду справи не встановлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч.4 ст.42Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст.1ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За нормою ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України врегульовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Так, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку кредитор - АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Разом з цим, нормами с.1 ст.1048, ст.1049 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Ч.1,2 ст.551 ЦК України чітко визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Крім того, за приписами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, за загальним правилом в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, у анкеті-заяві, поданої до позивача ОСОБА_3 ані різновид картки (що має значення для визначення тарифів під час користування карткою та послугами банку), ані процентна ставка не визначені. Відсутні й інші умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсутні відомості про нарахування комісії.

У даній справі позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту до спадкоємиці, просив стягнути заборгованість, складовими якої є прострочені тіло та відсотки, що у загальній сумі дорівнюють розміру заборгованості ОСОБА_3 .

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що Умови, у редакції, доданій до позовної заяви, розумів ОСОБА_3 , що саме із ними він погодився, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг.

Суд додатково наголошує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У даному випадку, враховуючи встановлені судом обставини, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Так, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, виходячи зі змісту анкети-заяви позичальника, яка безпосередньо підписана ОСОБА_3 і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Разом з цим суд наголошує, що засади договірних зобов`язань врегульовані ст.509 ЦК України та ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком (кредитором) та фізичною особою - споживачем банківських послуг, позичальником та врегульовуються Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про споживче кредитування».

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч.2,3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про:

1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ;

2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо);

3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту;

4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України;

5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться;

6) орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування тощо.

Також до відома позичальника має бути доведено порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань із сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, що застосовуються чи стягуються у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, а також про право кредитодавця та/або нового кредитора залучати до врегулювання простроченої заборгованості колекторську компанію; порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту тощо.

Таким чином обгрунтованість позовних вимог щодо стягнення з віповідачки ОСОБА_1 прострочених відсотків у сумі 2 232,13 гривень не підтверджена.

Інший висновок суду не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зазначені висновки суду цілком узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), в постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 646/11485/16-ц (провадження № 61-33646св18), яка відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Щодо правовідносин між сторонами у даній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, й строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Так, за положеннями ст.1282 ЦК України в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Разом з цим, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку, що визначається ст.1282 ЦК України.

Приписи вищенаведеної норми права застосовуються у випадку дотримання кредитором й приписів ст.1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців.

Визначальним є те, що недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), безумовно позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Так, статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (присічними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів. А тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених даною нормою права строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження N 14-53цс18).

В даному випадку застосовною є норма ч.3 ст.1281 ЦК України, оскільки свідоцтво про право на спадщину спадкоємиці ОСОБА_1 не видавалось, що встановлено з матеріалів спадкової справи.

Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, відповідачка є спадкоємицею першої черги за законом після смерті спадкодавця (батька) ОСОБА_3 .

Про наявність інших спадкоємців першої черги суд належних та допустимих доказів не має.

Відповідно до ч.3 ст.1281 ЦК України, в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини після смерті боржника, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , кредиторові спадкодавця належало протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

За нормами ч.3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, АТ КБ «Приватбанк» стало відомо про смерть боржника ОСОБА_3 , яка настала 21.12.2020 з ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області у цивільній справі №323/3259/20, пр.2/323/35/21 від 27.01.2021, якою відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у відкритті провадження у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , а претензія кредитора скерована банком приватному нотаріусу Демидьонок Т.А. 03.06.2021, тобто в межах строку, визначеного ч.3 ст.1281 ЦК України.

Суд в цьому контексті зауважує, що вимога може бути заявлена кредитором як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса за місцем відкриття спадщини.

Так, в матеріалах справи є лист банка до приватного нотаріуса, скерований нею за територіальністю до Запорізької державної нотаріальної контори, в якому АТ КБ «Приватбанк» фактично пред`являє претензію до спадкоємців померлого позичальника.

Сплив строку, встановленого ч.3 ст.1281 ЦК України є самостійним наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Але у даній справі ця обставина не має місце.

Проте у цивільному законодавстві серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Так, у даній справі обсяг та вартість спадкового майна, в межах вартості якого спадкоємиця має нести відповідальність за зобов`язаннями ОСОБА_3 , після його смерті належними та допустимими доказами не підтверджена.

Відповідно до ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Суд враховує, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: 1) коло спадкоємців, які прийняли спадщину; 2) чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України; 3) при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); 4) при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21).

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі

№ 369/14444/18 вказано, що спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах (стаття 1216 ЦК України).

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тому за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що з боку позивача не є доведеними належними, допустимими й достатніми доказами обсяг та вартість спадкового майна, що не дозволяє суду визначити межі відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України, що є підставою для відмови кредитору в стягненні заборгованості. За відсутності відповідних відомостей позивач мав право заявити відповідне клопотання під час здійснення провадження справи, але своїм правом не скористався. Так, за змістом ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд наголошує, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.13 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку поданим сторонами доказам, з урахуванням встановлених обставин, дійшов висновку про те, що вимоги банку про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця з ОСОБА_1 на користь АТ КБ Приватбанк заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3 , є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частин 1-3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір у сумі 2 270,00 гривень, разом із додатково сплаченою сумою судового збору на виконання ухвали Оріхівського районного суду Запорізької області про залишення позовної заяви без руху (у сумі 211,00 гривень) поверненню не підлягає, враховуючи ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 178, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, - відмовити.

Судовий збір, сплачений позивачем за пред`явлення до суду позову, залишити за Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

Реквізити сторін:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено та підписано 28.02.2024.

Суддя: Л.А. Вайнраух