Справа № 361/7131/23
Провадження № 2/361/1344/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

16 квітня 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Коваль О.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання осіб таким, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив суд визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що у 1986 році, позивач ОСОБА_1 після аварії на Чорнобильської АЕС, як учасник ліквідації наслідків аварії отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі зареєстрований він особисто. З ним проживали та були зареєстровані дружина та 2 сини. Дружина померла в 2013 році. Квартира не передана у приватну власність.

24 вересня 2004 р. його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одружився з ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2006 року народження.

ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 зареєстровані за вищезазначеною адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер його син, чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Після смерті свого чоловіка в 2010 році ОСОБА_2 із сином, ОСОБА_3 самовільно покинули своє місце реєстрації. Фактичне місце проживання позивачу невідоме, від спільних знайомих позивач має інформацію, що відповідач та її син проживають за кордоном (Фінляндія) та добровільно зніматись з реєстрації не бажають. Домовленості про збереження за ними місця реєстрації немає.

Протягом останніх 13-ти років відповідач та її син лише зареєстровані у вказаній квартирі, фактично в ній не проживають з 2010 року, не з`являються за своїм зареєстрованим місцем проживанням.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, також це стосується і її неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Позивач вказує на те, що він перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу та ОСОБА_3 не чинить. Відповідач по справі не є членом сім`ї.

Окрім іншого позивач зазначає, що реєстрація ОСОБА_2 створює незручності йому у психологічному аспекті. Це полягає в тому, що вищезазначена особа, за припущенням, свій власний автомобіль надана в користування іншій особі, яка регулярно порушує правила дорожнього руху, що фіксується в автоматичному режимі, а постанови про накладання адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у яких ОСОБА_2 притягується до адміністративної відповідальності надсилаються позивачу на адресу, де вона не проживає: АДРЕСА_2 .

Відповідно до протоколу авторозподілу судової справи між суддями від 22 серпня 2023 року вказана справа передана судді Сердинському В.С.

На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи № 653 від 12 жовтня 2023 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Радзівіл А.Г.

13 жовтня 2023 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08 лютого 2024 року.

Позивач в судовому засіданні, позов підтримав та просив задовольнити, пояснення надав аналогічно викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 повідомлялась за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з`явилась.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що позивач її сусід, вона знає позивача довго. Знає його сім`ю. Дружина ОСОБА_7 померла приблизно 6-7 років тому. У позивача також було два сина, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . ОСОБА_8 помер, а де проживає ОСОБА_9 їй невідомо. Чи проживав онук із невісткою за адресою АДРЕСА_2 вона не пам`ятає. Суду зазначила, що спілкується із позивачем років із 5, то за цей час їх не бачила.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що позивач її сусід, разом із позивачем проживали син ОСОБА_8 з дружиною та сином ОСОБА_11 , та дружина позивача. Після смерті ОСОБА_8 невістка із онуком прожили один чи два роки, а потім виїхали і більше ніколи до квартири не повертались. Адреса їх проживання, перебування їй не відома.

Суд, вислухавши позивача, свідків, встановив обставини у справі та виниклі правовідносини, дослідив письмові докази у справі, дійшов наступних висновків.

За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки, не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Судом встановлено, що у 1986 році позивач ОСОБА_1 отримав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , згідно рішення міськвиконкому № 232 від 25.08.1986 року, що підтверджується Ордером на жиле приміщення № 1139, де зазначено склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 .

24 вересня 2004 р. його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 одружився з ( ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 443.

Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2006 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 169.

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю № 213362 від 05 вересня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Доказів реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 за вказаною адресою суду не надано.

Як вбачається із Акту обстеження житлово-побутових умов від 26 липня 2023 року складеного депутатом ОСОБА_13 , зазначено, що зі слів заявника ( ОСОБА_1 ) за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_14 зареєстровані, але не проживають з 2010 року.

Вказаний доказ суд не може визнати допустимим доказом, оскільки інформація яка міститься і Акті як вже зазначалось вказана зі слів самого ОСОБА_1 , який у даній справі є позивачем та зацікавлений у розгляді справи. Окрім іншого суд звертає увагу і на те, що безпосередньо вказана вище квартира, як випливає із змісту Акту не була обстежена депутатом.

Надані постанови про накладання адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, за яким притягується ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та які надіслані за її місцем реєстрації: АДРЕСА_2 , не доказують та не спростовують той факт, що вказана особа за даною адресою не проживає.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 - 10959 св 20 (ЄДРСР У № 93336396).

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палатиКасаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61 - 6318 св 19 (ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крімвипадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як на підставу для задоволенння пред`явдених вимог позивач посилався на Акт обстеження житлово-побутових умов, постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування на території України, та покази свідків.

Жодних інших доказів на підтвердження підстав позову не надано.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Засадничими принципами цивільного судочинства, як відомо, є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Проте у цій справі відсутні докази обставинам, зазначеним у позові, оскільки позивачем факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин не доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином позовні вимоги до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 є безпідставні, а тому задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст. 71 ЖК України, ст.ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про визнання осіб таким, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Радзівіл А.Г.