Справа № 308/7382/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

секретаря судового засідання Гефнер К.-С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сюртівської сільської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Куруц Андрій Андрійович, звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, Сюртівської сільської ради в якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини терміном 2 місяці.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що є племінницею ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших родичів у померлого не було, тому вона займалась всіма питаннями його поховання. В кінці січня 2024 року прибираючи будинок померлого позивачка знайшла документи останнього серед яких був заповіт від 12.07.2016, яким померлий заповів все своє майно на її користь.

Ухвалою суду від 30.04.2024 відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче судове засідання.

У підготовче судове засідання позивачка не з`явилась, разом з тим її представник адвокат Куруц А.А. через канцелярію суду подав клопотання в якому просить провести розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримують, просять такі задоволити та винести відповідне рішення.

Також 10.05.2024 від відповідача Сюртівської сільської ради надійшов лист від 09.05.2024 №585/02-37, в якому просить розглянути справу без їх участі. Не заперечує проти задоволення позову.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (Угорщина) ОСОБА_3 реєстраційний № НОМЕР_1 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_2 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серія НОМЕР_3 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Сюртівською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області, серія НОМЕР_4 .

Позивач звернулась до Ужгородської районної державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, листом від 05.02.2024 їй було відмовлено з тих підстав, що нею не було вчасно подано заяву про прийняття спадщини та не підтверджено факту постійного проживання разом з спадкодавцем/померлим на час відкриття спадщини.

У вказаному листі нотаріус також зазначив, що ОСОБА_3 на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним ніхто зареєстрований не був.

Згідно витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видачі на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданого 23 квітня 2024 року державним нотаріусом Гончаренко М.В., за №76721340 будь-яка інформація щодо заведення/відкриття спадкової справи щодо майна померлого/спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Спадковому реєстрі відсутня.

Як установлено з матеріалів справи, зокрема, заповіту посвідченого секретарем Сюртівської сільської ради Неце А.Т. 12.07.2016, ОСОБА_3 , зробив заповітне розпорядження яким все своє майно заповів ОСОБА_5 позивачці.

Як зазначає у позовній заяві позивачка, про наявність заповіту вона дізналась лише в кінці 2024 року, у зв`язку з чим просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст.1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини, а саме, шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, які містяться у постановах від 26 вересня 2012 року, 04 листопада 2015 року та 14 вересня 2016 року, винесених за результатами розгляду справ №6-85цс12, №6-1486цс15 та №6-1215цс16 відповідно, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Верховний Суд вказує на те, що вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17 Верховний Суд зазначив, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Вищезазначене положення також викладене і у постанові третьої Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №405/7058/19, зокрема: «…Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року у справі N6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі N 643/3049/16-ц (провадження N 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі N 750/262/20 (провадження N 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі N 145/148/20 (провадження N 61-16153св20). Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховним Судом України від 06 вересня 2017 року у справі N 6-496цс17. Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності спадкоємця про існування заповіту вказано також у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі N 642/2539/18-ц, від 26 червня 2019 року у справі N 565/1145/17, від 28 жовтня 2019 року у справі N 761/42165/17, від 06 червня 2018 року у справі N 315/765/14-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, судом встановлено, що позивачем з поважних причин було пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, оскільки йому не було відомо про наявність заповіту. Позивач в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє порушене право не може, представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, що підтвердив у своїй письмовій заяві, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,263,264,265,268,273,354 ЦПК України, ст.ст.1216,1217,1218,1272 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Сюртівської сільської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини задоволити.

Визначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю 2 (два) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Сюртівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області, код 04350211, адреса: 89432, Ужгородський район, с.Сюрте, вул.Ракоці, буд.2.

Повне рішення складено 29 травня 2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М.Хамник