КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/7491/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1951/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка та апеляційну скаргу Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2, Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ № 08-4340-04 від 08 листопада 2021 року, виданий Першим проректором Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 про відсторонення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Київський національний університет імені Тараса Шевченка поновити на роботі ОСОБА_1 шляхом допуску його до роботи на посаді асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка;

- стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовувані тим, що позивач працює з 10 січня 1993 року на посаді асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

08 листопада 2021 року наказом Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 08-4340-04 позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю.

Вказував, що відповідачі не встановили та у них відсутні відповідні допустимі докази, які б підтверджували факт ухилення чи відмови позивача від щеплення. У будь-яких документах, що підписані між позивачем та відповідачем, зобов`язання з боку позивача приймати щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. Щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень в Україні, в тому числі, і за епідемічними показниками. Роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив ОСОБА_1 від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, оскільки ні ст. 46 КЗпП України, ні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не містить порядку для відсторонення працівників, які не щеплені проти COVID-19. Звертав увагу на те, що Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане із щепленням проти COVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року. Позивач зазнав протиправного втручання в його право на працю через примушування до щеплення, яке проводиться в порушення закону, через що був позбавлений можливості заробляти собі на життя власною працею, а також був підданий дискримінації за ознакою стану здоров`я, тому його порушені права підлягають захисту та відновленню (т. 1 а.с. 1-10).

08 грудня 2022 року представник відповідачів - Мельник Т.М. подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у позові. В обґрунтування відзиву вказувала, що відсторонення від роботи ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення, і отримання допуску до роботи за результатами контролю, без збереження заробітної плати, відбулося в межах та порядку, визначеному законодавством (т. 1 а.с. 62-77).

13 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити позов в повному обсязі (т. 1 а.с. 98-107).

12 грудня 2022 року Перший проректор Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог до нього з огляду на те, що він не може бути відповідачем у цій справі як фізична особа, оскільки він є посадовою особою університету, до нього не заявлено позовних вимог (т. 1 а.с. 110-118).

26 грудня 2022 року від представника Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Мельник Т.М. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких остання просила застосувати до вимог позивача позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 121-127, 130-136).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 за № 08-4340-04 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення ОСОБА_1 , асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаний з відстороненням від роботи з 08 листопада 2021 року по 21 лютого 2022 року у розмірі 71 308 (сімдесят одна тисяча триста вісім) гривень 59 копійок. Стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 21 600 (двадцять одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок. В решті позовних вимог - відмовлено (т.1 а.с. 189-197).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 вересня 2023 року представник Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Мельник Т.М. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що рішення ухвалено за неповного та необ`єктивного дослідження судом обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що відсторонення позивача від роботи є законним, оскільки щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 є обов`язковим. Бездіяльність ОСОБА_1 по проходженню обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 варто розцінювати як ухилення від щеплення. Вказала, що інформація про щеплення не є конфіденційною, оскільки не включає в себе відомостей щодо звернень до лікаря, стану здоров`я, діагнозом чи відомостей, отриманих при медичному обстеженні. ОСОБА_1 міг нести загрозу іншим працівникам та студентам. Втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щепленням задля попередження його поширення серед населення є законним та виправданим, та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового щеплення проти COVID-19 є простоєм з вини працівника, тому час простою не оплачується (т. 1 а.с. 199-213).

28 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р.Ю. надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін. Мотивуючи свої вимоги зазначив, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у матеріалах справи докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок, у сукупності з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права (т.1 а.с. 227-235).

30 жовтня 2023 року представник Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 - адвокат Шведа О.В. направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив виключити ОСОБА_2 зі складу відповідачів, скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача ОСОБА_2 повністю та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю (т. 2 а.с. 1-14).

Також, не погодившись з рішенням районного суду, 30 жовтня 2023 року представник Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 - адвокат Шведа О.В., направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив виключити ОСОБА_2 зі складу відповідачів, скасувати рішення районного суду і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача ОСОБА_2 та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків при ухваленні рішення. Суд не надав оцінки посиланням апелянта на те, що він є лише посадовою особою навчального закладу, від імені якого він діяв підписуючи оскаржуваний наказ. Вважає, що Перший проректор Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у позові.

Зазначав, що відсторонення позивача від роботи є законним, оскільки обіймаючи свою посаду він міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників та студентів, тому заходи щодо відсторонення від роботи були виправданими та не порушують конституційних прав позивача. Відсторонення від роботи певних працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19, передбачене законом, а саме ч. 1 ст. 46 КЗпП України.

Посилався на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні поза межами своїх повноважень зробив висновок про неконституційність постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представникКиївського національного університету імені Тараса Шевченка - адвокат Мельник Т.М., представник Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 - адвокат Шведа О.В., кожен окремо підтримали подані апеляційні скарги і просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кравець Р.Ю. заперечував проти задоволення скарг, просив їх відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника, цих обставин адвокат Кравець Р.Ю. в суді не заперечував. Факт належного сповіщення Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 підтвердив його представник - адвокат Шведа О.В., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до апеляційного суду не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено,з наданої позивачем ОСОБА_1 копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що 01 вересня 1993 року останнього було зараховано на посаду асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету кібернетики на умовах строкового трудового договору до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (т. 1 11-15).

04 жовтня 2021 року на сайті Міністерства охорони здоров`я України було опубліковано наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04 жовтня 2021 року, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:

1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 25 жовтня 2021 року № 824-32 наказано деканам факультетів, директорам інститутів, керівникам структурних підрозділів: вжити заходів щодо отримання працівниками у визначеному законодавством порядку «жовтого» (наявність першого щеплення або негативного результату тестування (діє 72 год.), або одужання від COVID-19) та «зеленого» (повний курс щеплень) COVID-сертифікатів(т. 1 а.с. 168).

08 листопада 2021 року Київським національним університетом імені Тараса Шевченка за підписом Першого проректора ОСОБА_2 було видано наказ № 08-4340-04 «Про відсторонення від роботи», яким керуючись ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «про захист населення від інфекційних хвороб», постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 та наказом ректора від 04 листопада 2021 року № 868-32 та від 05 листопада 2021 року № 876-32: ОСОБА_1 - асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю, - без збереження заробітної плати (т. 1 а.с. 16).

Згідно з наказом Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 04 березня 2022 року №08-637-04 ОСОБА_1 - асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики допущено до роботи з 09 березня 2022 року (т. 1 а.с. 78).

Щодо заявленого позову до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Згідно положень ст. 21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_1 зазначив відповідачем крімКиївського національного університету імені Тараса Шевченка, також Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 та пред`явив вимоги про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2, як посадової особи, та стосуються його професійної діяльності. Жодних позовних вимог до ОСОБА_2 як фізичної особи, позовна заява не містить. При цьому трудовий спір у ОСОБА_1 виник саме із роботодавцем - Київським національним університетом імені Тараса Шевченка.

Таким чином, оскільки Київський національний університет імені Тараса Шевченка є юридичною особою - самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, а позовні вимоги у цій справі пред`явлені у тому числі до його посадової особи (Першого проректора), то саме Київський національний університет імені Тараса Шевченка, якийє юридичною особою, має відповідати за цим позовом.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 661/2744/19 (провадження № 61-77св21), від 12 січня 2022 року у справі № 592/6904/21 (провадження 61-17698св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 733/1093/21 (провадження № 61-5550св22)та від 22 лютого 2023 року у справі № 672/1292/21 (провадження 61-3862св22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Перший проректор Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 не є належним відповідачем у цій справі.

Посилання представника позивача - адвоката Кравець Р.Ю. на залишення судом першої інстанції без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 колегія суддів визнала неспроможними та відхилила, оскільки в матеріалах справи відсутня відповідна ухвала суду, не зазначено й протокольної ухвали районного суду за змістом протоколів судових засідань.

Поряд з цим, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції розглянув і задовольнив позовні вимоги у т.ч. до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2, скасував наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 за № 08-4340-04 від 08 листопада 2021 року, а доводи апеляційних містять посилання на незаконність оскаржуваного рішення із зазначенням вказаних обставин.

Суд першої інстанції, частково задовольнивши позовні вимоги у т.ч. до відповідача Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2, вищевказаних вимог законодавства та обставин справи не врахував, тому оскаржуване рішення суду в частині вимог до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову заявленого до неналежного відповідача.

Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю.

08 листопада 2021 року Київським національним університетом імені Тараса Шевченка за підписом Першого проректора ОСОБА_2 було видано наказ № 08-4340-04 «Про відсторонення від роботи», яким ОСОБА_1 - асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення і отримання допуску до роботи за результатами контролю, - без збереження заробітної плати (т. 1 а.с. 16).

Виходячи з аналізу вказаних норм посада ОСОБА_1 , а самеасистент кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету імені Тараса Шевченка, підпадає під перелік професій, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Проте, Київським національним університетом імені Тараса Шевченкаперед видачею оскаржуваного наказу не було документально зафіксовано факту проведення такого медичного огляду особи перед щепленням та(або) відмови чи ухилення позивача від його проходження і щеплення та, відповідно, оскаржуваний наказ не містить вказівки на конкретну підставу відсторонення від роботи: відмова чи ухилення від проведення щеплення, тобто не було дотримано порядку відсторонення від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, а тому правильним є висновок районного суду про визнання незаконним і скасування такого наказу.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхилив посилання відповідача на акт, складений від 11 листопада 2021 року, про те, що ОСОБА_1 з 10 по 11 листопада 2021 року на зв`язок не виходив та не надав документ, який підтверджує його вакцинацію від COVID-19 або медичну довідку про наявність протипоказань для щеплення, оскільки такий акт складений після відсторонення позивача від роботи (т. 1 а.с. 91).

Проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 врегульовано чинним законодавством та має проводитись відповідно до закону.

Так, медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий частини першої статті 3 Закону України № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом пункту «б» частини першої статті 10 Закону № 2801-XII громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону).

Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII).

Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

Статтею 43 Закону № 2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта.

Частиною шостою статті 12 Закону № 1645-ІІІ також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011р. за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019р. № 2070).

За пунктом 17 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011р. за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019р. № 2070, чинній на час виникнення спірних правовідносин), факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щепленні неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Відповідна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Суд апеляційної інстанції врахував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків. Відповідачем в оспорюваному наказі не наведено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

У рішенні від 15 березня 2012 року (Справа «СОЛОМАХІН ПРОТИ УКРАЇНИ», в якій заявник оспорював проведення вакцинації від дифтерії) ЄСПЛ зазначив, що у цій справі було втручання у приватне життя та таке втручання було чітко передбачено законом і переслідувало легітимні цілі охорони здоров`я. На думку Суду, порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання. Поряд з цим, у вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини наголосив, що згідно з висновками національного суду, медичний персонал перевірив відсутність протипоказань до щеплення заявника перед тим, як його проводити, а тому, було вжито необхідні запобіжні заходи, які гарантуватимуть, що медичне втручання не завдасть шкоди заявникові тією мірою, якою це порушуватиме баланс інтересів особистої недоторканості заявника та інтересів охорони здоров`я населення.

Оскаржуваний наказ Київського національного університету імені Тараса Шевченка за № 08-4340-04 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення ОСОБА_1 , асистента кафедри теоретичної кібернетики факультету комп`ютерних наук та кібернетики від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з відмовою або ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, не містить відомостей на підтвердження відмови позивача здійснити щеплення у порядку, встановленому частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Встановивши, що у матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про необхідність (та у який термін) надати відповідачу сертифікат про здійснення щеплення від COVID-19 чи довідки про медичні протипоказання проти щеплення від COVID-19, а також докази відмови або ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що роботодавець не дотримав вищенаведених вимог законодавства, а припис роботодавця, наслідком якого було відсторонення позивача від роботи, не відповідав критеріям сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 вищевказаної Конвенції.

Тому, таке відсторонення позивача не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, позивач також просив стягнути на його користь з Київського національного університету імені Тараса Шевченка середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у справі № 712/3841/17 від 21 серпня 2019 року, якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

На необхідність врахування цих обставин вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 641/5616/20.

Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку (ст. 235 КЗпП України) без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)

Так, у матеріалах справи міститься довідка про доходи позивача, згідно з якою розмір заробітної плати складав у вересні 2021 року у сумі - 20 513,50 грн., у жовтні 2021 року у сумі - 20 513,50 грн. (т. 1 а.с. 17).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 976,83 грн. (20 513,50 грн. + 20 513,50 грн. : 42 робочі дні).

Встановлено, що ОСОБА_1 був відсторонений від роботи з 08 листопада 2021 року і був допущений до роботи з 09 березня 2022 року, тому обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснюватися саме за цей період (82 робочі дні).

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилився при здійсненні розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті позивачу, стягнувши за 69 робочих днів 71 308,59 грн. за період з 08 листопада 202 року по 21 лютого 2022 року.

Позивач рішення районного суду не оскаржував, а подані апеляційні скарги відповідачів не містять доводів незаконності обрахування й визначення розміру стягуваного середнього заробітку за час вимушеного прогулу, власного розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суду не надано.

Апеляційній скарги відповідачів не містять доводів щодо незаконності рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року в частині стягнення з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 21 600,00 грн.

Передбачених процесуальним законом підстав для виходу за межі доводів поданих апеляційний скарг при перевірці оскаржуваного рішення районного суду, апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд відхилив доводи відповідача Київського національного університету імені Тараса Шевченка, який просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності до вимог позивача, вваживши, що строк звернення до суду з даним позовом сплив ще 12 лютого 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Цей строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише за наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 КЗпП України доповнено Главою XIX Прикінцеві положення, відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, передбачений ст. 233 КЗпП України строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору позивачем не пропущено.

Інші доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують, тому, суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Першого проектора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 до Першого проректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 січня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова