ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/280/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2899/19 Категорія: 307010000 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Новицької Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравченко Романа Михайловича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Ладижинська сільська рада, Маловисківська державна нотаріальна контора Кіровоградської області про визнання заповіту нікчемним,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який до дня смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 , але проживав по АДРЕСА_2 з 2011 року.

Оскільки, після смерті батька відкрилася спадщина, позивач, як його спадкоємиця, звернулася з відповідною заявою про прийняття спадщини до Маловисківської районної державної нотаріальної контори ГТУЮ у Кіровоградській області.

Постановою державного нотаріуса від 03.05.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки виник спір між спадкоємцями. За життя ОСОБА_3 21.07.2011 склав заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку, площею 2,1790 г, іншій особі ОСОБА_2 .

Після ознайомлення із зазначеним заповітом, який було посвідчено секретарем Городницької сільської ради Уманського району Черкаської області за реєстровим №11, стало зрозумілим, що вказаний заповіт був складений у Городницькій сільській раді, де головою сільської ради є чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_4 .

Заповіт було посвідчено секретарем Городницької сільської ради Рудою Валентиною Михайлівною, яка є дружиною племінника голови Городницької сільської ради Якименка С.І.

Позивач зазначає, що батько їй жодного разу не говорив про будь який заповіт. Навпаки наголошував на тому, що вказана земельна ділянка повинна належати їй, адже саме вона здійснювала постійний догляд за ним, забезпечувала його всім необхідним, оплачувала послуги доглядальниці в той час коли вимушена була перебувати за межами України.

За її кошти були оплачені витрати на поховання батька, оплачені поминальні обіди та замовлено виготовлення нагробного пам`ятника. Ознайомившись зі змістом заповіту, було встановлено ряд порушень чинного законодавства України, а саме те, що заповідачу не було роз`яснено змісту ст. 1307 ЦК України, чим було порушено порядок посвідчення заповітів.

Також у заповіті стоїть лише підпис, при цьому не зазначено власноручно ані прізвища, ім`я по-батькові, ані фрази, що повинна писатися власноручно «текст даного заповіту прочитаний вголос та власноручно підписаний».

Також, у посвідчувальному написі не зазначено часу посвідчення заповіту. Крім того, ОСОБА_3 на час смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 , але проживав по АДРЕСА_2 , тому посвідчення заповіту посадовою особою Городницької сільської ради відбулося із порушенням абзацу 3 п. 22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та вимог ст. 1251 ЦК України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати нікчемним заповіт від імені ОСОБА_3 від 21.07.2011 року, посвідченого секретарем Городницької сільської ради Уманського району Черкаської області за реєстровим номером 11.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд дійшов висновку, що секретар Городницької сільської ради Руда В.М. була уповноважена здійснювати також функції секретаря виконавчого комітету сільської ради, на яку покладено обов`язки із вчинення нотаріальних дій. Отже, оспорюваний заповіт від посвідчено уповноваженою особою органу місцевого самоврядування з дотриманням вимог щодо посвідчення заповіту, визначених ЦК України та Порядком, адже чинне законодавство дозволяє скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним без застосування правових наслідків недійсності правочину не є належним способом захисту прав позивача, а тому задоволенню не підлягає. Належним способом захисту прав позивача, у разі встановлення нікчемності правочину, є визнання права власності у порядку спадкування.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко Р.М. оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що рішення суду є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам, тому просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що функції із вчинення нотаріальних дій на території Городницької сільської ради було покладено на секретаря Городницької сільської ради розпорядженням сільського голови від 12.11.2010 року №47а, а не рішенням виконавчого комітету сільської ради.

Отже, заповіт посвідчений секретарем Городницької сільської ради Уманського району Черкаської області Рудою В.М. є нікчемним та не породжує для сторін юридично-правових наслідків.

Крім того, стороною позивача звернуто увагу, що у разі нікчемності заповіту такі обставини встановлюються у мотивувальній частині судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 , та Свідоцтвом про одруження ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , яка після реєстрації шлюбу отримала прізвище « ОСОБА_7 », серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

Після його смерті позивач, як його спадкоємиця, звернулася з відповідною заявою від 30.01.2019 року про прийняття спадщини до Маловисківської районної державної нотаріальної контори ГТУЮ у Кіровоградській області.

Постановою державного нотаріуса від 03.05.2019 заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки виник спір між спадкоємцями, адже, при житті ОСОБА_3 21.07.2011 склав заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку, площею 2,1790 г, іншій особі ОСОБА_2 .

21.07.2011 ОСОБА_3 був складений заповіт, яким він заповів належну йому земельну ділянку, розміром 2,1790га, ОСОБА_2 .

Заповіт був підписаний ОСОБА_3 та посвідчений секретарем Городницької сільської ради Уманського району Черкаської області Рудою Валентиною Михайлівною.

Відповідно до Довідки № 361 від 11.02.2019, виданої Хмелівською сільської радою Маловисківського району Кіровоградської області,згідно запису у погосподарській книзі №11, особовий рахунок № НОМЕР_4 , ОСОБА_3 був зареєстрований по АДРЕСА_1 , але проживав по АДРЕСА_2 з 2011 року по день смерті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, звертає увагу на те, що суд першої інстанції частково перевірив та дав оцінку відповідним доводам щодо нікчемності оспореного заповіту, але відмовив у позові у зв`язку з неналежним способом захисту порушеного права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що позивач заявила вимогу про визнання заповіту нікчемним без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21) про встановлення нікчемності заповіту.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у спірних правовідносинах визнання оспорюваного заповіту нікчемним, є неефективним способом захисту прав та інтересів позивача.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту прав та інтересів, суд в мотивувальній частині рішення надав оцінку обставинам справи та обґрунтованості позову.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відмовляючи у задоволенні позову, з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, суд не перевіряє доводи сторін, не підтверджує і не спростовує їх, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, а також вказане узгоджується із висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі №723/4307/20 та від 08 лютого 2023 року у справі № 517/129/20.

Враховуючи вищенаведене, надання судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення суду оцінки доводам сторін та обґрунтованості позовних вимог, за умови обрання позивачем неефективного пособу захисту, є помилковим.

Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині підлягає зміні, з підстав викладених в цій постанові.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кравченко Романа Михайловича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 листопада 2023 року в мотивувальній частині змінити, з підстав викладених в цій постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Судді: