Справа № 353/1163/23
Провадження №2/603/57/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Гудкової Ю. Г.,

секретар судового засідання Сандалюк О. В.,

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 20.04.2022 року у розмірі 14 700,47 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 20.04.2022 року уклав із ОСОБА_1 договір позики, на виконання якого передав відповідачу 10 000 грн з умовою повернення коштів на першу вимогу, що підтверджується борговою розпискою ОСОБА_1 від 20.04.2022 року. Згодом 07.12.2022 року у письмовій формі та у присутності двох свідків відповідача було повідомлено про необхідність негайного повернення позики, про що зроблено відповідний запис у вищевказаній розписці. 14.04.2023 року він повторно звернувся до відповідача із письмовою вимогою про повернення боргу, проте ОСОБА_1 відмовляється належним чином виконати взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 29.09.2023 року загальний розмір його заборгованості за договором позики становить 14 700,47 грн, з яких 10 000 грн тіло позики, 243 грн 3% річних, 486,06 грн інфляційні втрати, 3935,87 грн - пеня. З огляду на наведені обставини просить стягнути із відповідача зазначений розмір заборгованості, а також понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов ОСОБА_2 визнав частково, а саме у розмірі 10 000 грн, проте не погодився із нарахованими йому відсотками, пенею та інфляційними витратами. Відповідач також заперечує вимоги ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу з огляду на неявку представника позивача у судове засідання. Окрім того, ОСОБА_1 вказує, що письмову вимогу про повернення боргу отримав 22.04.2023 року, а зазначені у розписці свідки йому не відомі і 07.12.2022 року ОСОБА_2 не заявляв жодних вимог про повернення позики.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Косійчук І. Г. у судове засідання не з`явилися, проте позивач разом із позовом подав клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності.

Судом установлено такі обставини.

Як убачається із розписки від 20.04.2022 року, відповідач ОСОБА_1 взяв у борг в позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 грн, які зобов`язався повернути на першу вимогу позичальника.

У вищевказаній розписці міститься допис від 07.12.2022 року про те, що у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 боржника повідомлено про нарахування з 07.12.2022 року 3 % місячних від суми боргу у випадку негайного неповернення боргу.

Згідно письмової вимоги про повернення боргу від 14.04.2023 року відповідача повідомлено про необхідність повернути позику у розмірі 10 000 грн, а також 1350 грн процентів.

Як убачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 324, ОСОБА_1 отримав вищевказану письмову вимогу 22.04.2023 року, що також підтвердив у судовому засіданні.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 долучив до позовної заяви розрахунок заборгованості, згідно якого станом на 29.09.2023 року заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становить 14 700,47 грн, з яких 10 000 грн сума боргу (тіло позики), 243 грн 3 % річних, 486,06 грн інфляційне збільшення боргу, 3935,87 грн пеня.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, виходячи із таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу ч. 2 ст. 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц.).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, судом установлено, що 20.04.2022 року сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 10 000 грн з умовою її повернення на першу вимогу. ОСОБА_1 отримав надані позивачем кошти, проте, не зважаючи на вимогу позивача, не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув ОСОБА_2 вищевказаний розмір позики. Наведені обставини відповідачем не заперечуються.

Водночас, заявляючи вимогу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 3% річних від простроченої суми, позивач обчислює розмір заборгованості відповідача, починаючи з 07.12.2022 року, що відповідає даті здійснення допису у борговій розписці ОСОБА_1 . Останнім днем для розрахунку заборгованості позивач визначив 29.09.2023 року (дата написання позовної заяви).

Однак суд звертає увагу на те, що до позовної заяви не долучено жодних доказів того, що 07.12.2022 року ОСОБА_1 дійсно був повідомлений про вимогу позивача повернути борг, а вищевказаний допис не містить підпису самого відповідача. Судом установлено, що ОСОБА_1 отримав письмову вимогу про повернення позики лише 22.04.2023 року, а тому розмір заборгованості відповідача згідно правил ч. 2 ст. 1049 ЦК України слід розраховувати з моменту закінчення тридцятиденного строку від дня пред`явлення позикодавцем вищевказаної вимоги, тобто з 23.05.2023 року. Інший порядок повернення позики сторони не погодили.

Судом установлено, що у травні 2023 року індекс інфляції становив 100,5 %, у червні 2023 року 100,8 %, у липні 2023 року 99,4 %, у серпні 2023 року 98,6 %, у вересні 2023 року 100,5 %.

Отже, заборгованість ОСОБА_1 за договором позики від 20.04.2022 року становить 10 106,85 грн, з яких 10 000 грн тіло позики, 106,85 грн 3% річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України (за період з 23.05.2023 року до 29.09.2023 року), 0,00 грн інфляційні втрати.

Щодо вимог позивача про стягнення пені у розмірі 3935,87 грн, суд звертає увагу на те, що, укладаючи 20.04.2022 року договір позики, сторони не передбачили такі правові наслідки порушення відповідачем свого зобов`язання у вигляді сплати пені, як і не визначили її розмір. Враховуючи наведене, суд приходить висновку, що у цьому випадку відсутні підстави для стягнення з відповідача пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Щодо судових витрат позивача суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до п. п. 1, 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Судом установлено, що 25.09.2023 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Косійчуком І. Г. укладено договір про надання правової допомоги, згідно п. 2.1 якого адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень, серед іншого, зобов`язався надавати клієнту консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього, представляти клієнта у суді, у тому числі з правом пред`явлення позову, подання заяв та скарг тощо. Також сторони договору узгодили гонорар адвоката у розмірі 3000 грн (п. 3.1 договору).

На підтвердження оплати вищевказаної суми гонорару до позовної заяви долучено квитанцію до прибуткового касового ордера № 28 від 29.09.2023 року.

Як слідує із позову, вказаний розмір гонорару сплачений позивачем за консультацію адвоката та написання позову.

З огляду на наведене суд не бере до уваги посилання відповідача на необґрунтованість розміру витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу, які мотивовані виключно неявкою представника позивача у судове засідання.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що понесені ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у розмірі 2062,56 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (10 106,85 грн * 3000 грн / 14 700,47 грн).

У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 також підлягають стягненню 738,12 грн сплаченого судового збору, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (10106,85 грн * 1073,60 грн / 14700,47 грн).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. ст. 11, 509, 549, 610, 611, 626, 649, 656, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 035 грн. 49 коп боргу за договором позики від 20.04.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати: 735,18 грн сплаченого судового збору та 2055,48 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.12.2005 року Монастириським РВ УМВС України в Тернопільській області.

Повний текст рішення складено 26.02.2024 року.

Головуючий суддя Ю. Г. Гудкова