Справа № 203/1402/23
Провадження № 2/0203/133/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Сливчук В.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Дерновського М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2023 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 (представник позивача адвокат Скиба Віталій Володимирович) з позовом до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в якому позивач просить суд:

- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Першого Правобережного відділу державної виконавчого служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 132183,79 грн;

- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Першого Правобережного відділу державної виконавчого служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 29863,53 грн;

- стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Першого Правобережного відділу державної виконавчого служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судові витрати, сплачені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 1620,47 грн, та за послуги адвоката у розмірі 5000,00 грн.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року в цивільній справі №203/798/20 позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Центрального ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 325573,17 грн, на відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. При цьому постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року було скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2022 року та залишено без змін рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року. Судами обох інстанцій було встановлено, що позивач звертався до відповідача з письмовою заявою про перерахування йому грошових коштів в розмірі 325573,17 грн. Відповідач листом від 07.02.2020 року за №13.5-34/6647/19 відмовив позивачу. Зобов`язання сплатити відповідачем позивачу вказані кошти підтверджено рішеннями судів першої та касаційної інстанції. До теперішнього часу вимога позивача до відповідача, рішення судів першої та касаційної інстанцій про повернення вказаних грошових коштів залишені без виконання.

Позивач, посилаючись на судову практику ВС та положення ст. 625 ЦК України, зазначив, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тому позивач розрахував розмір інфляційних втрат за період прострочки з 07.02.2020 року 01.03.2023 року по формулі: інфляційні втрати = сума боргу х індекс інфляції та 100% - сума боргу, та всього нарахував 132183,79 грн. Також 3% річних за вказаний період позивач розрахував за формулою: 3% річних = сума боргу х 3% та 100% х кількість днів прострочки та 365, та всього нарахував 29863,53 грн.

Також в обґрунтування вимоги про стягнення судових витрат позивач зазначив, що він сплатив судовий збір у розмірі 1620,47 грн та поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

07.06.2023 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. За поясненнями представника відповідача, дія частини 2 статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди як деліктного зобов`язання (постанова ВС від 25.06.2018 року у справі №910/13889/17). Також представник відповідача зазначив, що позивач визначає момент порушення його права 07.02.2020 року, а з позовом звертається у березні 2023 року, проте не зрозуміло, чому саме ця дата обрана як момент порушення його права. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав. Оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

За твердженням представника відповідача, спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яким відповідач не є.

Тому відповідач вважає, що позов є необґрунтованим та неправильно заявленим.

З приводу вимоги позивача про стягнення судових витрат представник відповідача зазначив, що витрати позивача на правничу допомогу є недоведеними та неспівмірними, попередній розрахунок необґрунтованим, а тому у стягненні судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн слід відмовити.

18.10.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що позивач зазначає юридичною підставою свого позову ст. 625 ЦК України. З набранням чинності рішенням суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу.

Отже, представник позивача, посилаючись на те, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі (деліктні зобов`язання). Оскільки постанова, що набрала законної сили, відповідачем та третьою особою не виконується, то позивач звернувся до суду з позовом.

З огляду на викладене вище, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

22.02.2024 року представник третьої особи подав до суду письмові додаткові пояснення по суті спору, в яких зазначив з-поміж іншого, що казначейство не має права перераховувати кошти позивачеві раніше, ніж будуть виконані рішення на користь стягувачів, які подали документи раніше за позивача, адже в такому разі буде допущено порушення черговості і, як наслідок, порушення прав інших стягувачів. Казначейством виконані усі вимоги, передбачені діючим законодавством щодо виконання виконавчого листа по справі №203/798/20. Також представник третьої особи зазначив, що правовідносини, які випливають з рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року по справі №203/798/20 підпадають під дію Закону про гарантії, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів. Тому посилання позивача на нібито порушення строку перерахування коштів є незаконними та необґрунтованими.

З огляду на викладене, представник третьої особи просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Під час судового засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це вказано вище. Так, представник позивача зазначив, що рішення суду першої інстанції від 29.06.2022 року було залишено без змін постановою ВС, проте грошові кошти на користь позивача не надходили. При цьому, за твердження сторони позивача, стаття 625 ЦК України поширюється на деліктні правовідносини та застосовується до спірних правовідносин. Тому у разі несплати або несвоєчасної сплати грошових коштів на виконання рішення суду відповідач за рахунок коштів Державного бюджету України має сплатити і 3% річних, і інфляційні втрати. Представник позивача пояснив, що на думку позивача, правильним є нарахування 3% відсотків річних та інфляційних втрат саме з лютого 2020 року, коли позивач отримав відмову державного виконавця.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. За позицією представника відповідача, стаття 625 ЦК України не поширюється на деліктні зобов`язання, а відповідальності у відповідача за статтями 1173, 1174 ЦК України у спірних правовідносинах не виникає. Оскільки наразі розглядаємо правовідносини щодо примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та не орган ДВС виконує рішення суду, бо грошові кошти присуджені до стягнення з Державного бюджету України.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні, пославшись на те, що правильним є нарахування спірних сум з момент звернення позивача до органу ДКСУ про виконання рішення суду. Позивач звернувся до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області 16.05.2023 року із заявою про виконання рішення суду, надав виконавчий лист у справі №20/798/20. При цьому представник третьої особи зазначив, що є бюджетні програми щодо виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з Державного бюджету України та позивача включено у бюджетну програму, поставлено у чергу, бо рішення суду виконуються в порядку черговості. Отже, наразі рішення суду виконується та поставлено до виконання у порядку черговості.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 24.03.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

У судове засідання 27.02.2024 року з`явились всі учасники справи.

Під час судового розгляду справи по суті спору суд заслухав усні пояснення позивача та його представника, представника відповідача та представника третьої особи, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, та заслухав заключні слова учасників справи.

27.02.2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року, справа №203/798/20, було частково задоволено позов ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро), третя особа Державна казначейська служба України, про стягнення грошових коштів, та стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України () єдиного казначейського рахунку Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування матеріальної шкоди 325 573,17 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн., а всього 330 573,17 грн, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 грн віднесені за рахунок держави.

За змістом мотивувальної частини вказаного рішення суду, судом було встановлено, що зокрема, 7 лютого 2020 року відповідач листом №13.5-34/6647/9 з посиланням на повне розподілення коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його заяви від 03 лютого 2020 року про перерахування надлишкових коштів йому або його представнику на рахунок, що буде повідомлений додатково. Позивачеві державою України в особі державної виконавчої служби при примусовому виконанні судового рішення гарантовано дотримання, зокрема, державним виконавцем його права на безумовне отримання залишків коштів, які отримані від реалізації майна, що належить йому на праві власності, та які перевищують обсяг вимог стягувача. Таким чином, враховуючи завдання шкоди неналежним переказом внаслідок виконання незаконного рішення державного виконавця, який за ст. ст. 7-8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» належить до службових осіб органів державної влади, при здійсненні ним у відповідності до ст. ст. 5, 18, 47 Закону України «Про виконавче провадження» своїх повноважень з примусового виконання рішення суду, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню згідно зі ст. 1174 ЦК України з відшкодуванням державою реальних збитків за правилами ст. 1192 цього Кодексу в сумі 325 573,17 грн., незалежно від вини державного виконавця.

Постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року, справа №203/798/20, було задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скиби Віталія Володимировича, та скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 13.09.2022 року, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року залишено без змін, виключено з його резолютивної частини слова «шляхом списання коштів з відкритого у Державній казначейській службі України Єдиного казначейського рахунку Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро)», стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги, у розмірі 1 681,60 грн.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року, справа №203/798/20, набрало законної сили станом на 22.02.2023 року.

Позивачу надані послуги з професійної правової допомоги адвокатом Скибою В.В. на суму 5000,00 грн, що підтверджується наступними копіями письмових доказів: договору №16 про надання правової допомоги від 21.10.2026 року, додаткової угоди від 21.10.2019 року №1 до договору №16 від 21.10.2016 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1439 від 26.09.2006 року, рахунку від 13.03.2023 року на суму 5000,00 грн, акту виконаних робіт по договору №16 від 21.10.2016 року на суму 5000,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордеру №4 від 13.03.2023 року на суму 5000,00 грн.

Відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 09.06.2023 року №04-08-08/7840 «Про стягнення коштів державного бюджету», Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на виконання Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, направило Державній казначейській службі України пакет документів щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 325573,17 грн та у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

При цьому у вказаному вище листі зафіксовано, що 16.05.2023 року (вхідний №10-12754 від 16.05.2023 року) ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області із заявою про виконання судового рішення. Разом із листом на адресу Державної казначейської служби України було направлено: заяву про виконання рішення суду ОСОБА_1 від 16.05.2023 року, виконавчий лист Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2023 року по справі №203/798/20, копії запитів від 17.05.2023 року №04-06-06/6822 та від 17.05.2023 року №04-10-10/6821.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до положень статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 2, 167, 170 ЦК України, одним із учасників цивільних відносин є держава Україна.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом статті 173 ЦК України, у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу. В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції. Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника (постанови ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18, від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009, від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова ВП ВС від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року №4901-VI (далі Закон №4901-VI), у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина 4 статті 3 Закону №4901-VI).

Прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.

Припис частини 2 статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення (постанова ВП ВС від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Відповідно до частини 2 статті 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до підпункту 1 пункту 9 Розділу VI Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету , зокрема, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Відповідно до пунктів 35, 36, 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):

1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності;

4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні;

5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

У разі відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, орган Казначейства повідомляє органу прокуратури за місцем досудового розслідування відповідного кримінального правопорушення.

У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету.

Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України та відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до положень частин 4, 7 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України та обставин справи вказує, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що він як стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів щодо примусового виконання рішення суду у справі №203/798/20 та такий протягом трьох місяців з дня його подання не був виконаний.

При цьому суд враховує те, що за поясненнями представника третьої особи, що підтверджені листом від 09.06.2023 року, до органу ДКСУ виконавчий лист був поданий позивачем тільки 16.05.2023 року та зареєстрований за вхідним №10-12754. Після цього відповідно до вимог чинного законодавства України, позивача було поставлено у чергу під №405 щодо виконання рішення суду у справі №203/798/20 станом на 21.02.2024 року, враховуючи, що на виконанні за КПКВК 3504030 станом на час надходження виконавчого документа про стягнення шкоди на користь позивача перебували рішення на суму понад 145486454,58 грн. Отже, держава за цим виконавчим документом відповідно до вимог чинного законодавства України виконала свій обов`язок щодо дотримання порядку перерахування коштів протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Так, як пояснив представник третьої особи, перерахування коштів на виконання рішень судів щодо зобов`язань держави позивачу на загальну суму 330573,17 грн буде здійснено Казначейством у порядку черговості надходження виконавчих документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Водночас позивач обґрунтовує підстави звернення до суду з позовом, розраховуючи спірні суми з 07.02.2020 року, посилаючись на встановлені рішенням суду у справі №203/798/20 обставини щодо відмови відповідача на перерахування коштів у сумі 325573,17 грн. Своєю чергою, спірні правовідносини між сторонами з цього приводу були вирішені судом, а порушені права позивача були відновлені, відповідно до судових рішень у справі №203/798/20. При цьому саме щодо невиконання рішення суду у справі №203/798/20 позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат 15.03.2023 року, тобто ще до звернення до органу ДКСУ із заявою від 16.05.2023 року.

Також суд враховує те, що позивач не наводить у позові розрахунку спірних сум за період з 16.08.2023 року, тобто після спливу трьох місяців, встановлених законом на виконання рішення суду після звернення до ДКСУ із заявою від 16.05.2023 року, та вважає помилковим його розрахунок спірних сум за період з лютого 2020 року по день звернення до суду березень 2023 року. Оскільки в такому разі позивачем не доведено наявності підстав вважати, що станом на день звернення до суду він звертався до органу ДКСУ щодо виконання рішення суду та таке не було виконане, а його права щодо невиконання рішення суду були порушені відповідачем, органом ДКСУ та настає відповідальність за статтею 625 ЦК України. Тим більше, що за поясненнями третьої особи, виконання виконавчого документа наразі поставлено у чергу, відповідно до встановленого порядку виконання рішення суду, та позивач перебуває у черзі станом на 21.02.2024 року під №405.

Тим самим спростовуються і твердження відповідача та третьої особи щодо порушення правил підсудності, неналежності відповідача, непоширення норми статті 625 ЦК України на спірні правовідносини.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , та такі задоволенню не підлягають.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274-279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 05.03.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва