Справа № 345/3935/23
Провадження № 22-ц/4808/704/24
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадженнясправу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчанняза апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року під головуванням судді Кардаш О.І. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, в якому народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Калуського міськрайонного суду від 25.07.2007 шлюб між сторонами розірвано, сина залишено проживати з позивачкою. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 19.07.2007 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу до виповнення чином повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_3 досягнув повноліття. Проте, він навчається на 4 курсі денної форми навчання у Калуському політехнічному фаховому коледжі відділення автоматизації та комп`ютеризованих систем, державне замовлення. У зв`язку із навчанням на денній формі в коледжі, їхній син немає змоги влаштуватися на роботу та самостійно отримувати заробіток. Відповідач є фізично здоровим та працездатним, інших утриманців немає, працює за межами України де отримує стабільний та високий дохід.

Так як дитина навчається на денній формі навчання, позивачка просила стягувати з відповідача на її користь щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 5 000 грн на період навчання починаючи з дня пред`явлення позову.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Зобов`язано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліменти у твердій грошовій сумі на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 3 000 грн щомісячно, які розпочато від дня пред`явлення позову з 15.08.2023 на час його навчання до 30.06.2024, але не більше як до досягнення ним 23-х років».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

У апеляційній скарзі апелянтпосилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт вважає, що у цій справі мати ОСОБА_5 може звернутися з таким позовом тільки у тому випадку, якщо її повнолітній син який продовжує навчатися проживає разом з нею. Тому позивачка повинна підтвердити належними та допустимими доказами факт проживання сина разом із нею.

Позивачкою не надано доказів проживання ОСОБА_5 разом із нею, а долучені відповідачем докази свідчать, що позивачка не проживає разом із сином, тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 199 СК України вона не є належним позивачем у цій справі. Суд повинен був відмовити у задоволенні позову, оскільки пред`явлення позову неналежним позивачем є самостійною підставою для його відмови.

Сама по собі реєстрація місця проживання двох осіб за однією адресою не підтверджує, що вони дійсно проживають за вказаною адресою в даному випадку та на момент подання позову.

Факт того, що на момент подання позову позивачка та її повнолітній син не проживали за адресою реєстрації підтверджується інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22.02.2024.

Крім того, з 03.12.2023 позивачка проживає в Україні, тобто на момент прийняття рішення у справі позивачка проживала в Україні, а син проживав за межами України.

Таким чином на момент виповнення синові повноліття так і на момент подання позову, а також на момент прийняття рішення у цій справі позивачка не проживала разом з повнолітнім сином, а тому ОСОБА_1 не є належним позивачем у цій справі.

Апелянт зазначає, що належним позивачем у даному випадку може бути саме повнолітній син який проживає окремо від матері, а не його мати.

Однак при прийнятті рішення судом першої інстанції не з`ясовано всі обставини справи.

Апелянт зазначає, що позивачу законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Позивачка стверджувала, що відповідач працевлаштований в Іспанії при цьому жодних доказів з даного приводу не надала.

Судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 182 СК України, оскільки відповідач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, крім того ніде не працює, тобто його дохід не є достатнім для сплати аліментів у сумі 3 000 грн, який є вищим прожиткового мінімуму на одну дитину.

Апелянт не погоджується з розподілом судових витрат вказуючи, що у позовній заяві позивачка просила стягувати з відповідача 5000 грн аліментів щомісячно. Судом присуджено стягувати 3000 грн щомісячно, що становить 60% від заявлених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача слід було стягнути судовий збір у розмірі 644,16 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Вищевикладене вказує на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не дотримано норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у цій справі. Однак такі твердження відповідача є помилковими та такими, що суперечать ст.199 СК України, оскільки вказаною нормою чітко визначено коло особі, які мають право звернутись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини яка продовжує навчання.

Згідно свідоцтва про народження сина ОСОБА_5 , ОСОБА_1 є його матір`ю.

З Витягу із реєстру територіальної громади №2024/001226591 від 05.02.2024 вбачається, що ОСОБА_5 проживає за тією ж адресою, що й позивачка.

Згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2007 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їхнього спільного сина залишено на виховання матері.

Заперечуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує, що факт перебування на його утриманні 2-ох неповнолітніх дітей не може засвідчувати про його працевлаштування, а тому на думку відповідача висновки суду першої інстанції з цього приводу є надуманими.

В той же час у запереченні відповідачем було зазначено, що він не працевлаштований в Іспанії та не отримує доходів, а також не отримує будь-якої допомоги від даної держави, оскільки в`їхав сюди ще до початку війни. На цей час його сім`я проживає на заробітною плату його цивільної дружини та на заощадження сім`ї з попередніх років.

Однак, такі пояснення відповідача не підтвердженні жодними належними доказами.

Факт продовження навчання в закладі освіти спільного сина сторін ОСОБА_6 підтверджується довідкою №154 від 03.07.2023 з коледжу, яку долучено в додатки до позову.

Таким чином, судом першої інстанції були встановлені дійсні обставини справи і при ухваленні рішення суд правильно застосував норми матеріально права, які підлягали застосуванню та не порушено норм процесуального права.

Вважає, що приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Вважає, що рішення суду першої інстанції має залишитись законній силі, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 25.12.2004 відділом РАЦС Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області між сторонами зареєстровано шлюб. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.07.2007 шлюб розірвано, а дитину залишено проживати з позивачкою (а.с.4). Рішенням Калуського міськрайонного суду від 19.07.2007 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з усіх видів заробітку 1/4 частини аліментів щомісячно.

З Витягу із реєстру територіальної громади №2024/001226591 від 05.02.2024 року вбачається, що ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 130).

Згідно довідки від 03.07.2023 за №154, виданої Калуським політехнічним фаховим коледжем, ОСОБА_5 є студентом 4 курсу денної форми навчання Калуського політехнічного фахового коледжу відділення автоматизації та комп`ютеризованих систем за державним замовленням, закінчення навчання 30.06.2024 (а.с.6).

Згідно довідки від 08.01.2024 за №1, виданої Калуським політехнічним фаховим коледжем, ОСОБА_5 з 27.02.2023 року навчається за дистанційною формою навчання відповідно до рішення педагогічної ради від 16.01.2023 року №10/0д та наказу від 27.02.2023 року № 51/од (а.с.102).

За правилами ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Вимогами ч. 3 ст. 199 СК України встановлено право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самих дочки, сина, які продовжують навчання.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції врахував, що повнолітній ОСОБА_5 об`єктивно потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання, оскільки навчання позбавляє повнолітню дитину сторін можливості працювати та утримувати себе самостійно і за таких умов дитина потребує матеріальної допомоги від своїх батьків.

При визначенні розміру аліментів, суд врахував, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, працює за кордоном, що свідчить про його платоспроможність, і те, що в нього на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей.

Законом встановлено його обов`язок надавати матеріальну допомогу сину, оскільки останній продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батька. Обставини, які б свідчили про відсутність взагалі можливостей надавати таку допомогу, відповідачем не надано.

Судом враховано, що запропонована позивачем для стягнення сума аліментів є недоведеною, сторонами не надано доказів про дійсні доходи відповідача за кордоном.

Однак, враховуючи що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчатись у розмірі 3000 грн щомісячно, до закінчення ним навчання, але не більше як до досягнення ним 23-х річного віку.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначений розмір аліментів є обґрунтованим та достатнім для утримання його повнолітнього сина, який продовжує навчатись.

Доводи апелянта про те, що відповідач ніде не працює, а його дохід не є достатнім для сплати аліментів у сумі 3 000 грн є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, якими підтверджується його дійсний майновий стан, зокрема щодо наявності та розміру доходу, наявності на праві власності нерухомого та рухомого майна.

Суд першої інстанції при визначені розміру аліментів врахував, що запропонована позивачем сума аліментів є завищеною, оскільки відсутні докази про доходи відповідача за кордоном і такі не надані суду позивачем чи відповідачем. Зважаючи на те, що двоє батьків зобов`язані утримувати своїх дітей, суд обґрунтовано визначив суму аліментів на утримання повнолітньої дитини сторін, яка продовжує навчатись у розмірі 3 000 грн.

Безпідставними є доводи апелянта, що позивачка не може звернутися з таким позовом в інтересах її повнолітнього сина, оскільки право на її звернення до суду процесуальним законом не обмежене. Вона і батько дитини разом мають обов`язок по утриманню повнолітнього сина на час його навчання але не більше як до 23 років, незалежно від форми навчання.

Встановлено, що позивачка та її син періодично здійснюють виїзд за кордон. Факт того, що мати та син періодично перетинали кордон України вказують на тимчасовий характер такого перебування не за місцем свого проживання і не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.

Тимчасове перебування повнолітнього ОСОБА_5 за кордоном не визначене як таке, що позбавляє його права на отримання аліментів, а відповідача на сплату аліментів на утримання повнолітнього сина.

Також перебування сина за кордоном зумовлено дистанційною формою навчанняу навчальному закладі.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо незгоди з розподілом судових витрат в частині стягнення судового збору, оскільки відповідно до пп.1 п.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено мінімальний та максимальний граничний розмір ставок судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви немайнового характеру. Тому судовий збір, який стягується судом не може бути меншим чи більшим гранично визначених сум. Оскільки судом частково задоволено вимогу про стягнення аліментів в розмірі 3 000 грн, тому мінімальний граничний розмір судового збору відповідно до вимог пп.1 п.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 1 073,60 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про непропорційності судових витрат на професійну правничу допомогуу цій справі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються :1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене та часткове задоволення позовних вимог, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зменшивши розмір відшкодування цих витрат в суді першої інстанції до 3 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо непропорційності стягнутих судом першої інстанції витрат на правничу допомоги є обґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості в цій частині. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено. Тому рішення суду в частині вирішення позовних вимог слід залишити без змін.

Питання розподілу судових витрат між сторонами судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права і оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 3 000 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання професійної правничої допомоги до 3 000 (трьох тисяч) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 травня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин