Справа № 459/2623/23
Провадження № 2/459/486/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2024 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі: головуючого - судді Дем`яновської Ю.Д.,

при секретарі Гук Т.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Львіввугілля», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: т.в.о. генерального директора Крась Вадим Миколайович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Уповноважений з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національне агентство з питань запобігання корупції, про визнання переведення на іншу роботу незаконним і поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача ДП «Львіввугілля» за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: т.в.о. генерального директора Крась Вадима Миколайовича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Уповноваженого з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національного агентства з питань запобігання корупції, яким просить скасувати накази ДП «Львіввугілля» № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та № 128 від 02.08.2023 року «Про внесення змін», вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що 25.03.2005 року вона була призначена на посаду генерального директора з правових питань в ДП «Львіввугілля», про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. 03.08.2023 року в.о. директора з кадрів та соціальних питань О.Харів ознайомила позивачку з наказом № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», яким було внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою з 04.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні. З наказом, в який вносяться зміни, а саме №123 від 01.08.2023 позивачку не ознайомлено. Вказує, що основний наказ №123 від 01.08.2023 «Про тимчасове переведення» та наказ №128 від 02.08.2023 «Про внесення змін» є незаконними і підлягають скасуванню, як такі, що грубо порушують норми чинного законодавства України, зокрема і через те, що наказ №123 від 01.08.2023 «Про тимчасове переведення» виданий в період перебування позивачки у відрядженні для участі в судовому засіданні у Львівському окружному суді 02.08.2023, згоди на таке переведення позивачка не давала. Зазначає, що її повноваження і посадові обов`язки передбачені Положенням про юридичну службу, затвердженим генеральним директором ДП «Львіввугілля», у відповідності до якого та на виконання вимог Антикорупційної програми ДП «Львіввугілля» позивачкою неодноразово надавалась допомога (повідомлення) в запобіганні і протидії корупції Уповноваженому з антикорупційної діяльності, а тому вважає, що має статус викривача корупції і на неї поширюються відповідні гарантії захисту, оскільки особи, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривачі), перебувають під захистом держави, право на захист у особи виникає у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Так, гарантіями захисту щодо анонімності та нерозголошення інформації щодо викривачів є передбачена Законом України «Про запобігання корупції» можливість повідомляти інформацію анонімно (частина п`ята статті 53 Закону України «Про запобігання корупції»); а також те, що інформація про викривача може бути розголошена лише за його згодою, крім випадків, встановлених Законом (абзац другий частини третьої статті 53 Закону України «Про запобігання корупції»); гарантіями у сфері захисту трудових прав являється те, що до особи, яка здійснила повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» або члена її сім`ї, у зв`язку зі здійсненням такого повідомлення не можуть бути застосовані наступні заходи: звільнення або примушення до звільнення; притягнення до дисциплінарної відповідальності; інші негативні заходи (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати) (абзац перший частини третьої статті 53 Закону України «Про запобігання корупції»). Водночас, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, (частина перша статті 235 Кодексу законів про працю України). Акцентує, що всі накази видані по ДП «Львіввугіллю», в т.ч. по особовому складу, підлягають обов`язковому погодженню з Уповноваженим з антикорупційної діяльності, а накази, що оскаржуються, не надавалися на погодження Уповноваженому з антикорупційної діяльності. Крім цього, вважає, що наказ на її тимчасове переведення без визначення часових меж та без її згоди є незаконним та підлягає скасуванню з тих підстав, що на ОСОБА_5 , директора ВП «Шахта «Червоноградська»» покладено тимчасово виконання обов`язків генерального директора ДП «Львіввугілля» з 25 травня 2023 року по 24 липня 2023 року включно ( наказ Міненерго від 24.05.2023 року № 24-к/к) та продовжено з 25.07.2023 року до 25.09.2023 року (наказ Міненерго від 24.07.2023 р. №33-к/к). В зв`язку з плановими оперативними втручаннями позивач перебувала у відпустці та на листках тимчасової непрацездатності з 31.05.2023 р. по 31.07.2023 р. включно. Виконання її обов`язків (заступника генерального директора з правових питань) було покладено на начальника відділу правового забезпечення ОСОБА_6 період її відсутності т.в.о. генерального директора скасовує виконання обов`язків ОСОБА_7 і приймає на посаду заступника генерального директора з правових питань сторонню особу, яка проживає за межами Червоноградського району (місцезнаходження ДП «Львіввугілля»), має постійне місце праці (влаштовується на тимчасове місце роботи) ОСОБА_2 , тобто ОСОБА_8 готував звільнення позивачки заздалегідь як помсту за її принципові позиції дотримання норм законодавства в сфері запобігання корупції. Після виходу з відпустки, 01.08.2023 року позивачка приступила до виконання своїх обов`язків (в день видачі наказу № 01.08.2023 року № 123 «Про тимчасове переведення». З самого початку робочого дня ОСОБА_8 (через телефоністку) викликав позивачку в свій кабінет і без пояснень запропонував написати заяву за власним бажанням (зауважує, що до пенсії залишилося менше двох років, робота є єдиним джерелом доходів, єдиний син мобілізований до лав ЗСУ) так як він не бачить її в системі юридичної служби підприємства. В разі відмови погрожував перевести на постійно на нижче оплачувану роботу без її згоди, мотивуючи це воєнним станом в країні. 03.08.2023року їй стало відомо, що ця погроза була втілена в життя в той же день шляхом видачі наказу №123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» і внесенням в нього змін наказом №128 від 02.08.2023року. Неприязнь ОСОБА_9 до позивачки виникла ще під час його роботи у ВП «Шахта «Червоноградська»», а з одержанням тимчасово розширених повноважень лише посилилась. Стосовно правових підстав скасування вищезгаданих наказів додатково слід зазначити, що підставою для видачі наказів стала ч.1 ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року. Згідно з ч. 1 та ч. З ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на робот)- на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, крім випадків, передбачених у ст.33 КЗпП України та в інших нормах, передбачених законодавством. Зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою допускається у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці, а саме: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Відповідно до ст. 33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу не обумовлену трудовим договором, допускається тільки за його згодою. Роботодавець мас право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я тільки для відвернення чи ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. З початком повномасштабного вторгнення в Україну законодавцем було прийнято два важливих законодавчих акти, якими встановлено нові правила організації трудових відносин в умовах воєнного стану всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності га галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законами «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, внесено зміни у питання щодо переведення працівників під час воєнного стану. Відповідно до положень ч. 1 ст. З Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Згодом до ч. 2 ст. З Закону № «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» внесено доповнення Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, який визначає, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. З ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, здійснюється не пізніше як до фактичного запровадження таких умов (тобто, без повідомлення працівника за два місяці, до фактичної дати переведення). Акцентує, що переведення на роботу, як постійну, так і тимчасову, повинні оформлятися наказом роботодавця або уповноваженого ним органу. У наказі про тимчасове переведення має бути зазначений строк цього переведення, однак в оскаржуваних наказах не визначено такий строк, посилання «до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахта «Великомостівська»» є некоректним через невизначеність такого строку та, як правило, довготривалість такого. Крім цього, зазначає, що з аналізу ст. З ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та Коментаря Мінекономіки до нього слідує, що для здійснення такого переведення з ініціативи роботодавця мають бути дотримані наступні умови: 1)переведення здійснюється виключно для виконання робіт, спрямованих на відвернення або ліквідацію наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, 2)переведення не здійснюється в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії (для переведення в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії необхідна згода працівника); 3)оплата праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. Однак, оскаржувані накази не містять вказаних обґрунтувань та не відповідають зазначеним критеріям. Крім цього, зазначає, що посилання відповідача ще на одну підставу переведення без її згоди на невизначений період на нижчу посаду для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, є взагалі абсурдною, з цією Угодою вона особисто не ознайомлена, але з інформації, розміщеної на офіційному сайті ДП «Львіввугілля» саме це товариство за умовами Угоди забезпечує консультативну і фінансову підтримку для супроводу закриття шахти.

Також позивач вказує, що ДП «Львіввугілля» має специфіку оформлення трудових відносин. Працівники приймаються на роботу в апарат управління керівником підприємства, а працівники відокремлених підрозділів приймаються безпосередньо у ці підрозділи, керівники яких наділені такими повноваженнями згідно Положень про відокремлені підрозділи. Відокремлені підрозділи мають окремі ідентифікаційні коди, кожний з них зареєстровані окремо як страхувальники в ПФУ, обслуговуються в сервісних центрах ДПС за місцем знаходження. Адміністративне приміщення ДП «Львіввугілля» (де розміщене її робоче місце як заступника) знаходиться за адресою м.Сокаль, а шахта «Великомостівська» знаходиться в м.Червонограді, тобто в даному випадку здійснено переведення в іншу місцевість без її згоди. Жодних наказів за період воєнного стану по ДП «Львіввугілля» про переведення працівників без їх згоди на період дії воєнного стану не видавалося, нею не візувалося, так як відсутні визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» умови. Поміж цим зазначає, що накази про переведення працівників відносяться до кадрових, а видані накази про її переведення не були зареєстровані у відділі кадрів підприємства, про що свідчить відсутність біля номерів наказів індексу «к». Реєстрацію оскаржуваних наказів проведено у відділі з контролю і діловодства як наказів з виробничої діяльності. Також в наказах, всупереч вимогам оформлення розпорядчих документів, відсутня вказівка ким підготовлено і внесено проекти даних наказів, а також здійснено погодження не уповноваженими на це особами з перевищенням їх повноважень, зокрема начальником договірно-правового відділу ОСОБА_10 , оскільки положення про договірно-правовий відділ не передбачає погодження кадрових наказів керівником такою відділу. Крім цього, вказує, що 04.08.2023 року її не було допущено до її робочого місця в приміщенні ДП «Львіввугілля», в зв`язку з чим було зафіксовано звернення до НП України, а відтак з 04.08.2023 року позивач позбавлена можливості виконувати свої трудові обов`язки, а тому просить скасувати накази ДП «Львіввугілля» № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та № 128 від 02.08.2023 року «Про внесення змін».

Ухвалою від 11.08.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено строк для подання відзиву.

03.09.2023 року на адресу суду надійшов відзив проти позову, яким відповідач заперечив позовні вимоги, посилаючись на ті обставини, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, введено воєнний стан, в зв`язку з чим тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними указами президента та продовжує діяти. Тобто, зазначеним вище Указом Президента встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Більшість питань щодо воєнного стану врегульовано Законом України від 12.05.2015 року «Про правовий режим воєнного стану», яким визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону). З 24.03.2022 року ЗУ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносин працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, на період дії воєнного стану. Положення ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»», які регулюють трудові відносини інакше, ніж Кодекс законів про працю України, мають пріоритет під час воєнного стану. Трудове законодавство України гарантує працівникові дотримання тих умов трудового договору, які були обумовлені при його укладенні. Відповідно до КЗпП України роботодавець має право за певних умов перевести працівника на роботу, не обумовлену трудовим договором. Законодавство не визначає, що таке переведення на іншу роботу, а містить лише основні принципи його правового регулювання. П. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містить роз`яснення, що переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. За загальним правилом для переведення працівника обов`язково потрібна його згода. Лише у виняткових випадках допускається обмежене у часі переведення працівника на роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (ч.2 ст. 33 КЗпП України). ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що в умовах воєнного стану роботодавець має право перевести працівника без його згоди на іншу роботу, яка не обумовлена умовами трудового договору. Законодавство передбачає можливість переведення працівника на іншу роботу без його згоди за наявності певних умов. Законодавство про працю не містить визначення терміна «обставини, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей». Відповідно до пункту «d» частини 2 статті 2 Конвенції Міжнародної організації праці від 28 червня 1930 року № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю» (ратифікована Україною 10 серпня 1956 року) до поняття «примусова чи обов`язкова праця» не належить будь-яка робота чи служба, що її вимагають в умовах надзвичайних обставин, тобто у випадках: війни; лиха, або загрози лиха, як-от пожежі, повені, голод, землетруси, сильні епідемії чи епізоотії, навала шкідливих тварин чи комах, поширення рослин-паразитів; обставин, що ставлять під загрозу або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови всього або частини населення. Ст. 43 Конституції України забороняє використання примусової праці та визначає види трудової діяльності, які не вважаються примусовою працею. Це, зокрема, військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Отже, робота при настанні виняткових обставин та у випадках, передбачених законодавством, не є примусовою працею, не суперечить принципу свободи праці, а тому до неї можна залучати працівників без їхньої згоди. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Щодо твердження позивачки про те, що вона є викривачем корупції, зазначає, що твердження ОСОБА_1 про її неодноразові повідомлення про запобігання і протидію корупції Уповноваженому з антикорупційної діяльності жодними доказами не підтверджено. При цьому, ЗУ «Про запобігання корупції» чітко вказує та визначає за яких умов особа вважається викривачем, зокрема відповідно до вимог абз.20 ч.1 ст.1 та абз.2 ч.2 ст.53-2 цього закону особа вважається викривачем за сукупності таких умов: здійснити повідомлення повинна фізична особа (громадянин України, іноземець, особа без громадянства), у якої наявне переконання, що інформація є достовірною; наведена у повідомленні інформація має містити фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення іншою особою корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень Закону, які можуть бути перевірені; повідомлена особою інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходження нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання. Таким чином, у разі відсутності хоча б однієї вищевказаної умови, особа не може вважатися викривачем. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 15.08.2019 у справі № 815/2074/18, викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата. При цьому імунітет викривача не є абсолютним та має певні межі. Насамперед повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням. Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що він повинен повідомити про порушення саме Закону, а не іншого закону, і саме тих вимог, які у ньому визначені, у тому числі про встановлені ним заборони і обмеження. Тобто викривач має повідомити про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, інше порушення вимог Закону. Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітись також і позбавлення або обмеження певного права викривача порівняно з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону іншою особою можуть свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких він повідомив. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача як викривача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 361/8080/18. Щодо тверджень позивачки про звільнення, не ознайомлення з наказом, погодження наказів, прийняття на роботу працівників, що проживають за межами Червоноградського району, то вказує, що твердження позивачки про підготовку т.в.о.генерального директора ОСОБА_5 до її звільнення та пропозиції написати заяву на звільнення за власним бажанням, як і її твердження про змушення під примусом написати заяви на звільнення всіх працівників договірно-правового відділу та в.о.директора з економіки і фінансів ОСОБА_11 , є неправдивими, оскільки ОСОБА_12 лише тимчасово переведено, а не звільнено. Щодо ОСОБА_13 , то вона як працювала, так і по даний час працює в ДП «Львіввугілля», а працівники договірно-правового відділу самостійно написали заяви на звільнення за угодою сторін. Більш того, т.в.о.генерального директора Крась В.М., в присутності в.о.директора з МТП, транспорту, тендерних закупівель і збуту продукції ОСОБА_14 та заступника директора з проведення процедур закупівель ОСОБА_15 , звертався до начальника договірно-правового відділу ОСОБА_16 з пропозицією не звільнятись, а продовжувати працювати на своїй посаді, однак ОСОБА_16 , свого рішення щодо звільнення з роботи не змінила. Тобто, позивачка поширює неправдиву та недостовірну інформацію, як щодо її звільнення, так і щодо інших звільнень про які вказує у своїй позовній заяві. Твердження позивачки, що її не було ознайомлено з наказом №123 від 01.08.2023 р. також не відповідають дійсності, оскільки 01.08.2023 р. в.о.директора з кадрів і соціальних питань ОСОБА_17 особисто прийшла до позивачки в її службовий кабінет для ознайомлення під розписку з вказаним наказом, однак ОСОБА_1 відмовилась ознайомлюватись з цим наказом під підпис і вимагала вийти з кабінету. Тобто, ОСОБА_1 ще 01.08.2023 р. знала про наказ щодо її тимчасового переведення зі збереженням їй середнього заробітку. Однак, ОСОБА_1 вирішила 02.08.2023 р. поїхати разом з начальником відділу правового забезпечення юридичної служби ОСОБА_18 у відрядження до м. Львова у Львівський окружний адміністративний суд по справі №1.380.2019.004758, хоча в жодному з понад 15-ти судових засідань по даній справі за час розгляду справи, в період 2020-2021 р., ОСОБА_1 участі не приймала. По даній справі представництво інтересів Підприємства здійснювала начальник відділу правового забезпечення юридичної служби Хробак Г.В. При цьому, т.в.о.генерального директора Крась В.М., з метою уникнення будь-яких звинувачень щодо перешкоджання ОСОБА_1 у виконанні роботи та представництві інтересів Підприємства в суді по вказаній вище справі, підписав документи для відрядження ОСОБА_4 в суд. Однак, 02.08.2023 року розгляд справи №1.380.2019.004758 не відбувся, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Кедик М.В. на лікарняному, що підтверджується довідкою суду. Оскільки, 02.08.2023 р. ОСОБА_1 перебувала у відрядженні, разом з начальником відділу правового забезпечення ОСОБА_18 , в Львівському окружному адміністративному суді, де судове засідання не відбулось, з метою дотримання вимог чинного законодавства, необхідно було до наказу №123 від 01.08.2023 р. внести зміни щодо дати тимчасового переведення та відповідно видано наказ №128 від 02.08.2023р. «Про внесення змін», наступного змісту: «1. Внести зміни у наказ від 01.08.2023 року №123, виклавши його в новій редакції: Перевести ОСОБА_19 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку із ліквідацією (закриттям) ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, з 04.08.2023 до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні». Наказ №128 «Про внесення змін» від 02.08.2023 р., згідно з яким було тимчасово переведено ОСОБА_1 на іншу посаду, не надавався на погодження ОСОБА_3 і відповідно не був погоджений з ОСОБА_3 (Уповноваженим з антикорупційної діяльності), оскільки ОСОБА_3 з 02.08.2023 року по 18.08.2023 р. був відсутній на роботі (крім того, він був відсутній на роботі з 29 травня по 14 липня 2023 та з 02 серпня по 18 серпня 2023). Більш того, 02.08.2023 р. ОСОБА_3 навіть не попередив про своє погане самопочуття та/або про необхідність звернення за медичною допомогою, а просто був відсутній на роботі, і лише під кінець робочого дня стало відомо, з електронного кабінету на сайті ПФУ, що ОСОБА_3 знову перебуває на лікарняному з 02.08 по 11.08.2023, яке в подальшому було продовжено до 18.08.2023р. В період відсутності на роботі (перебування на лікарняному) Уповноваженого з антикорупційної діяльності ОСОБА_20 , обов`язки уповноваженого з антикорупційної діяльності виконував начальник договірно правового відділу юридичної служби Віталій Федевич (з 23.06 по 14.07.2023 та з 07.08 по 18.08.2023,наказ №221-к від 22.06.2023 та наказ №307-к від 07.08.2023). Разом з тим, позивачка у своїй позовній заяві декілька разів наголошує про прийняття на роботу в ДП «Львіввугілля» працівників, які проживають «за межами Червоноградського району», однак вважає, що це твердження суперечить Конституції України (ст.21) і Кодексу законів про працю України (ст.22), якими забороняються необґрунтована відмова в прийнятті на роботу, а також будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Тобто, забороняється дискримінаційне поводження за будь-якою захищеною ознакою стосовно особи, яка працевлаштовується. Незаконною буде і відмова, пов`язана з порушенням принципу рівності людей, проголошеного в статті 2 Загальної декларації прав людини і закріпленого в статті 21 Конституції України. Зазначений принцип рівності реалізований у частині другій статті 22 КЗпП України. Таким чином вважає, що, тимчасове переведення ОСОБА_1 на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» є законним і правомірним, оскільки: 1. переведення здійснено відповідно до ст. 3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», 2. на тимчасовому місці роботи ОСОБА_1 збережено середній заробіток за попередньою роботою; 3. переведення є тимчасовим не довше ніж до завершення воєнного стану; 4. робота не протипоказана за станом здоров`я, оскільки ця робота є аналогічною юридичною роботою в приміщенні (кабінеті) як і юридична робота до тимчасового переведення; 5. ОСОБА_1 не переведено в іншу місцевість, де відбуваються активні бойові дії, більш того, тимчасове місце роботи ОСОБА_1 змінено з м. Сокаль на м. Червоноград, тобто місце реєстрації та місце постійного проживання ОСОБА_1

08.09.2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою позивачка спростовує доводи відзиву, зокрема вказує, що посилання відповідача на ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як на правову підставу переведення працівника без його згоди на іншу роботу повинно мати своєю метою лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, інших обставин, що ставлять або можуть ставити загрозу життю чи нормальним умовам людей. Однак, оскаржувані накази посилання на такі обставини не містять, а твердження відповідача про відсутність визначеної законодавством такої термінології є правовим свавіллям, крім того існування таких обставин повинно бути підтверджено відповідними документами: повідомленнями, приписами, викликами, актами розслідування тощо. Зазначає, що ДП «Львіввугілля» є вугільним підприємством, основним предметом діяльності якого є добування та збагачення кам`яного вугілля. На підприємстві та шахтах діють Правила безпеки у вугільних шахтах, затверджені наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду № 62 від 22.03.2016 року, які, зокрема передбачають що ліквідація шахт повинна здійснюватись згідно з вимогами Порядку ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, затвердженого постановою КМУ № 939 від 27.08.1997 року. На усі види робіт та операцій повинна бути технологічна проектна документація, яка затверджується директором або головним інженером шахти та передбачає комплекс технічних і санітарно-гігієнічних заходів, що забезпечують нормальні умови праці та збереження здоров`я працівників шляхом запобігання або обмеження несприятливої дії небезпечних та шкідливих виробничих чинників, зниження ризику розвитку професійної і виробничо обумовленої захворюваності. Така технологічна проектна документація має бути обов`язково на шахті «Великомостівська» при проведенні ліквідації. Крім цього, стандартом Мінвуглепрому СОУ-П 10.1.00174088.018:2009 "Система управління виробництвом і охороною праці у вугільній промисловості України (типове керівництво)" визначено, що відповідальним за охорону праці є керівник підприємства, шахти. На підприємстві, відокремленому підрозділі створена і діє служба охорони праці, технічна служба. Закон України «Про охорону праці» №2694, зазначені вище нормативні документи та ряд інших регламентують порядок інформування, алгоритм дій щодо запобігання та ліквідації аварій, інших надзвичайних ситуації. Ні на день видачі наказів, що оскаржуються, ні на день розгляду справи жодних офіційно зареєстрованих, з повідомленням відповідних служб, обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей на ВП «Шахта «Великомостівська» не задокументовано і відповідно не існує та не підтверджена жодним доказом. Як зазначено в позовній заяві, на день видачі спірних наказів і на сьогодні обов`язки директора ВП «Шахта «Великомостівська» виконує ОСОБА_21 , начальник дільниці господарських робіт. Відповідачем не спростовано факт не відкликання з відпустки керівника шахти або призначення на період його відсутності на період дії воєнного стану компетентного працівника з числа посадових осіб ДП «Львіввугілля», хоча в апараті управління працює достатньо колишніх керівних працівників даної шахти, для недопущення або відвернення надзвичайних ситуацій на підрозділі. Крім цього, зазначає, що згідно наказу Міненерго №288 від 22.08.2022 року «Про заходи з підготовки до ліквідації ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» по підприємству видано наказ №160 від 01.09.2022 року «Про заходи з підготовки до ліквідації ВП «Шахта «Великомостівська», яким, зокрема, передбачено розробку та затвердження проекту плану ліквідації шахти з висновком державної експертизи, а також створена відповідна комісія, до складу якої включена представник юридичної служби-начальник відділу правового забезпечення ДП «Львіввугілля» Ганна Хробак, комісія щомісячно проводить засідання, однак відсутні докази того, що в таких засіданням приймає участь саме представник юридичної служби та містились посилання на обставини, що лягли в основу наказів про переведення. Доводи відзиву не містять спростувань твердження позивача, що більше нікого не було переведено. Стосовно не візування наказу №123 від 01.08.2023 р. «Про тимчасове переведення» Уповноваженим з антикорупційної діяльності Юрієм Паськом з причини його перебування на лікарняному, не відповідає дійсності, оскільки долучені копії електронних лікарняних підтверджують його перебування на роботі 01.08.2023р, а не завізований наказ про внесення змін не змінює підстав переведення без згоди, а лише змінює дату такого переведення. У відзиві не спростовано факту порушення норм Положення про юридичну службу ДП «Львіввугілля» п.1.8 якого передбачає: «При тимчасовій відсутності заступника генерального директора з правових питань його обов`язки виконує особа з числа керівних працівників юридичної служби, призначена генеральним директором ДП «Львіввугілля». На час відпустки позивачки виконання обов`язків було покладено на начальника відділу правового забезпечення ОСОБА_22 . Прийняття на посаду, яка не є вакантною ОСОБА_23 і скасування покладання виконання обов`язків на ОСОБА_22 є порушенням права на працю позивача.

30.10.2023 року представником відповідача подано додаткові пояснення по справі, де відповідач вказує, що ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що в умовах воєнного стану роботодавець має право перевести працівника без його згоди на іншу роботу, яка не обумовлена умовами трудового договору. Такі переведення називаються тимчасовими. Виробничою потребою закон визнає непередбачені, виняткові випадки, які необхідно якнайшвидше усунути. Особливим випадком виробничої потреби є необхідність заміни відсутнього працівника. З 06.06.2023 року на ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» відсутній працівник юридичної служби, у зв`язку із звільненням з роботи. 01.08.2023 р. директор ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» звернувся з листом №1-11/406 від 01.08.2023 р., щодо гострої виробничої необхідності в юридичному супроводі діяльності ВП «Шахта «Великомостівська», з метою недопущення порушень, які в подальшому можуть становити загрозу життю, здоров`ю та нормальним життєвим умовам людей в регіоні, де знаходиться шахта. Посада провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» відноситься до розділу А:, (копія штатного розпису ВП «Шахта «Великомостівська» апарат управління керівництво і апарат при керівництві. Провідний юрисконсульт ВП «Шахта «Великомостівська» підпорядковується безпосередньо директору шахти. Переведення на роботу, як постійну, так і тимчасову, повинні оформлятись наказом власника або уповноваженого ним органу. В наказі про тимчасове переведення має бути зазначений строк цього переведення. Всі ці вимоги були дотримані при виданні наказу про тимчасове переведення ОСОБА_24 . При цьому, внесення запису до трудової книжки працівника про тимчасове переведення його на іншу роботу законодавством не передбачено, проте й не заборонено. Відповідно до ст. 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки переведення Позивачки є тимчасовим, то трудова книжка Позивачки, залишилась в ДП «Львіввугілля», та за її бажанням запис про тимчасове переведення буде внесено до її трудової книжки, за умови якщо вона врешті-решт прийде на роботу, бо з 04.08.2023 р. позивачка так і не прибула на роботу в ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», що підтверджується, серед іншого, відповідними актами, а також даний факт про не вихід на роботу по тимчасовому переведенню підтверджувала в судових засіданнях сама позивач. При тимчасовому переведені за тимчасово відсутнім (основним) працівником відповідно до закону зберігається його робоче місце, на яке він вправі повернутися, відповідно з прийнятим на це робоче місце іншим працівником трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк. А отже, такі умови виконання роботи дають можливість укласти з ним трудовий договір лише на визначений строк, що не повинен перевищувати часу відсутності основного працівника. Факт повернення основного працівника на своє робоче місце буде підставою для припинення цього договору. Днем звільнення в цьому випадку за п. 2 ст. 36 КЗпП буде день, що передуватиме дню виходу основного працівника на роботу, який був тимчасово переведений. Водночас, працівники, з якими укладаються строкові трудові договори для заміщення тимчасово відсутніх працівників, за якими зберігається їх місце роботи (посада), строком до чотирьох місяців, відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про умови праці тимчасових робітників і службовців» від 24.09.1974р. № 311-09 (чинний до цього часу) вважаються тимчасовими. На них поширюється дія законодавства про працю з винятками, встановленими цим Указом. Крім того, Уповноважений з антикорупційної діяльності Пасько Ю. 06.10.2023 р. звільнився за власним бажанням з роботи.

31.10.2023 року позивачка подала відповідь на додаткові пояснення, де, серед іншого, вказала, що ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не визначено такої підстави переведення на іншу роботу як виробнича необхідність. Крім цього, виконання обов`язків можливе лише щодо обов`язків тимчасово відсутнього працівника і не може стосуватись лише вакантної посади, відтак таке посилання відповідача є неспроможним. Крім цього, вказує, що штатний розпис ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» був затверджений 01.01.2023 року, де замість посади заступника директора шахти з правових питань введена посада провідного юрисконсульта, що є свідченням значного зменшення потреби юридичного супроводу та зниження кваліфікації необхідного працівника. Одночасно акцентує, що посадова інструкція провідного юрисконсульта ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» затверджена лише 27.07.2023 року, тобто в останній робочий день директора шахти і безпосередньо перед переведенням позивача, хоча посада введена ще з 01.01.2023 року, та наказ про затвердження посадової інструкції відповідачем не подано.

Ухвалою від 28.12.2023 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Національне агентство з питань запобігання корупції, яке подало письмові пояснення, в яких вказало, зокрема щодо правових підстав набуття особою прав викривача, відповідно до ч. І ст. 4 ЗУ «Про запобігання корупції» Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику. Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 11 цього Закону до повноважень Національного агентства, з поміж іншого, належить отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вишу посаду, зменшення заробітної плати тошо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями. Так. 04.09.2023 Національним агентством отримано заяву Позивача (вх. № 24474/0/09-23) щодо можливих протиправних дій посадових осіб ДП «Львіввугілля» та відновлення порушених трудових прав працівників ДП «Львіввугілля».

Зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 532 Закону повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені. Тому, керуючись положеннями ст. 532 Закону, Національне агентство листом від 22.09.2023 № 254-01/21857-23 повідомило ОСОБА_1 , що її заява не містить в собі фактичних даних про можливі порушення вимог Закону, які б могли бути перевірені Національним агентством в межах його прав та повноважень, а також поінформувало Позивача, що у повідомленні зазначається інформація, яка може містити ознаки кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України (далі - КК України), та рекомендувало звернутися з відповідною заявою до Національної поліції України.

Відповідно до абз. 20 ч. І ст. 1 Закону викривач - це фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація с достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, іромадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або і і участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності Проходження служби чи навчання.

Положеннями п. 162 ч. 1 ст. З КПК України встановлено, що викривачем є фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, звернулася із заявою або повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення до органу досудового розслідування.

Згідно з ч. 1 ст. 533 Закону права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону.

Тобто з аналізу вищенаведених норм вбачається, що особа є викривачем з моменту повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону, за умов, визначених в абз. 20 ч. 1 ст. 1 Закону та п. 162 ч. 1 ст. З КПК України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 вважає себе викривачем у зв`язку із неодноразовим наданням допомоги (повідомлення) в запобіганні і протидії корупції уповноваженому з антикорупційної діяльності ДП «Львіввугілля».

Разом з тим, Позивачем не додано підтвердження факту здійснення та розгляду таких повідомлень.

Також, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначено стосовно повідомлення до Національної поліції України про порушення ст.ст. 172, 173 КК України, водночас, вказані правопорушення не є корупційними кримінальними правопорушеннями, оскільки такі не входять в перелік, визначений приміткою до ст. 45 КК України. Та до НАЗК не надходили повідомлення, які б містили інформацію про початок досудового розслідування за участю викривача ОСОБА_1 в порядку ч. 9 ст. 214 КПК України, відповідно до якої слідчий протягом 24 годин у письмовій формі повідомляє Національне агентство про початок досудового розслідування за участю викривача.Копія зазначеного повідомлення Національному агентству з питань запобігання корупції надається викривачу.

Згідно з роз`ясненнями Національного агентства від 12.06.2023 щодо правового статусу викривача факт того, що особа є викривачем безпосередньо може підтверджуватися, зокрема, такими документами: 1) копією відповіді органу юридичної особи публічного права, юридичної особи, зазначеної в ч.2 ст.62 Закону на повідомлення (заяву, скаргу тощо); 2) копією листа органу, юридичної особи публічного права (юридичної особи, зазначеної в ч.2 ст.62 Закону) про результати попередньої перевірки повідомлення; 3) копією повідомлення Національному агентству про початок досудового розслідування за участю викривача (відповідно до вимог ч.9 ст.214 КПК України); 4)копією повідомлення Національному агентству про участь викривача у справі про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією (відповідно до вимог ч.5 ст.257 КУпАП).

Звертають увагу,що відповідно до п. 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про запобігання корупції» щодо упорядкування окремих питань захисту викривачів» від 01.06.2021року, який набрав чинності 26.06.2021, підтвердження або непідтвердження статусу викривача здійснюється суб`єктом розгляду повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» протягом не більше десяти робочих днів з дня надходження обґрунтованої письмової вимоги особи, яка подала таке повідомлення. Однак, ні ОСОБА_1 , ні відповідними уповноваженими органами до Національного агентства не було скеровано визначених документів. Більш того, до позовної заяви не долучено документального підтвердження, що свідчило б про результати розгляду вищезгаданими суб`єктами повідомлення Позивача, що давало би підстави підтвердити набуття ОСОБА_1 статусу викривача.

Щодо гарантій захисту прав викривача у разі набуття відповідного статусу, то ч. 1 ст. 534 Закону передбачено, що викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше. Викривачу, права якого порушені всупереч положенням ч. 1-3 ст. 534 Закону, гарантується поновлення порушених прав. Для застосування до викривача або членів його сім`ї імунітету повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривача про порушення вимог Закону іншою особою. Під негативним заходом впливу розуміється також позбавлення або обмеження певного права викривача, однак перелік таких заходів не є вичерпним. Про наявність зв`язку між негативними заходами виливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону іншою особою можуть свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: 1) певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); 2) наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); 3) наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; 4) відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено.

Акцентують, що ОСОБА_1 не зверталася до Національного агентства, як викривач, із заявою про вжиття заходів захисту щодо неї у зв`язку з прийняттям т.в.о. генерального директора Красем Вадимом Миколайовичем наказів від 01.08.2023 № 123 «Про тимчасове переведення» та від 02.08.2023 № 128 «Про внесення змін».

Одночасно зазначають, що стосовно доведення зв`язку між повідомленням та негативними заходами впливу до викривача слід враховувати, що відповідно до ч. 5 ст. 21 Директиви Європейського Парламенту і Ради ЄС 2019/1937 від 23.10.2019 про захист осіб, які повідомляють про порушення законодавства Європейського Союзу, у судових провадженнях чи провадженнях будь-якого іншого органу, які стосуються шкоди, що завдано особі, яка повідомляє про порушення, і за умови встановлення, що ця особа здійснила повідомлення чи публічне розкриття та зазнала шкоди, презюмується, що шкоди було завдано в рамках переслідування за повідомлення чи публічне розкриття. У таких випадках обов`язок доведення, що застосовані до особи, яка повідомила про порушення, заходи базувалися на належно обґрунтованих підставах, покладається на особу, яка вжила таких заходів. Вказані норми кореспондуються з нормами українського законодавства, відповідно до яких у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ними загрози застосування негативних заходів впливу до викривача у зв`язку з повідомленням, обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями викривача, покладено на відповідача. Так, відповідно до ч. З ст. 81 ЦПК України у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою - обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача. Просять проводити розгляд справи у їх відсутності з врахуванням поданих пояснень.

Треті особи т.в.о. генерального директора Крась Вадим Миколайович та Уповноважений з антикорупційної діяльності Пасько Юрій Дмитрович правом на подання відзиву не скористались, письмових пояснень суду не подавали, ОСОБА_3 надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності (т.2 а.с.49).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги повністю з підстав, викладених як в самому позову, так і у запереченнях проти відзиву, інших письмових поясненнях, дала пояснення що фактично збігаються зі змістом письмових пояснень, просить задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила,надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві та в письмових поясненнях, просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивачка працює на посаді заступника генерального директора з правових питань ДП «Львіввугілля», що згідно «Положення про юридичну службу», затвердженого 27.12.2019 року т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Акімовим О.А., відноситься до посади у самостійному структурному підрозділі апарату ДП «Львіввугілля» та підпорядковується безпосередньо генеральному директору ДП «Львіввугілля» (т.1 а.с.144-145).

01.08.2023 року т.в.о. генерального директора В.Корасем було винесено наказ № 123 від «Про тимчасове переведення», яким переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 02.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

В подальшому, наказом № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», було внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 04.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

Підсумовуючи всі доводи заявниці щодо незаконності оскаржуваних наказів, судом встановлено, що такі зводяться до наступних:

-непогодження оскаржуваних наказів Уповноваженим з антикорупційної діяльності та застосування до неї негативних наслідків (заходів) як до викривача корупції;

-невідповідність наказів про переведення меті, що визначена ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, а відтак переведення повинно було відбуватись відповідно до ст.32 КЗпП України, тобто за згодою позивачки, в межах однієї місцевості, на визначений строк.

Вирішуючи спір в межах позовних вимог, суд виходить з наступного:

Щодо набуття позивачкою статусу викривача корупції та застосування до неї імунітету, то з цього приводу слід вказати, що при прийнятті рішення суд керується редакцією ЗУ «Про запобігання корупції» від 10.07.2022 року, що діяла на час надходження повідомлення ОСОБА_1 про порушення Антикорупційної програми.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2022 ОСОБА_1 було здійснено повідомлення Уповноваженому з антикорупційної діяльності ДП «Львіввугілля» Юрію Паську про порушення Антикорупційної програми ДП «Львіввугілля» та ознаки вчинення корупційних правопорушень, за результатами якого 27.07.2022 року ОСОБА_25 було скеровано доповідну записку т.в.о. генерального директора Акімову О., якою запропоновано створити відповідну комісію для проведення перевірки виявлених фактів. Розпорядженням № 24 від 08.08.2022 року створено комісію з перевірки дотримання фактів дотримання норм чинного законодавства у сфері оплати праці» Як вбачається зі звіту за результатами перевірки проведеної на виконання розпорядження ДП «Львіввугілля» від 08.08.2022 року № 24 щодо деяких питань оплати праці окремих працівників ВП «Вантажно-транспортне управління», перевіркою встановлено порушення вимог Антикорупційної програми керівником ВП ВП «Вантажно-транспортне управління» в частині виявлення та запобігання конфлікту інтересів серед працівників апарату ВП, а саме під час встановлення стримуючих виплат. За наслідками встановлених порушень застосовано зовнішній контроль за прийняттям рішень деякими посадовими особами, а також прийнято рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності (т.1 а.с.166-181).

Відповідно до преамбули ЗУ «Про запобігання корупції» цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень. Викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання; внутрішні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону - способи захищеного (у тому числі анонімного) повідомлення інформації викривачем керівнику або уповноваженому підрозділу (особі) органу, юридичної особи, у яких викривач працює, проходить службу чи навчання або на замовлення яких виконує роботу, а так само до органу вищого рівня, уповноважена особа якого здійснює контроль за дотриманням антикорупційного законодавства на підвідомчих підприємствах, в установах та організаціях.

Ст.131 ЗУ «Про запобігання корупції» передбачено, що з метою організації та здійснення заходів із запобігання та виявлення корупції, передбачених цим Законом, утворюються (визначаються) уповноважені підрозділи (уповноважені особи) з питань запобігання та виявлення корупції. Уповноважені підрозділи (уповноважені особи) з питань запобігання та виявлення корупції утворюються (визначаються) в т.ч. на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління державного органу (крім юридичних осіб, у яких відповідно до цього Закону затверджуються антикорупційні програми). Керівник уповноваженого підрозділу (уповноважена особа) підзвітний і підконтрольний керівнику відповідного державного органу або органу місцевого самоврядування. Національне агентство затверджує Типове положення про уповноважений підрозділ (уповноважену особу) та порядок надання згоди на звільнення керівника уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи). 6. Основними завданнями уповноважених підрозділів (уповноваженої особи) є, серед іншого, 4) здійснення заходів з виявлення конфлікту інтересів, сприяння його врегулюванню, інформування керівника відповідного органу та Національного агентства про виявлення конфлікту інтересів та заходи, вжиті для його врегулювання; 6) здійснення контролю за дотриманням антикорупційного законодавства, у тому числі розгляд повідомлень про порушення вимог цього Закону, у тому числі на підвідомчих підприємствах, в установах та організаціях; 7) забезпечення захисту працівників, які повідомили про порушення вимог цього Закону, від застосування негативних заходів впливу з боку керівника або роботодавця відповідно до законодавства щодо захисту викривачів; 8) інформування керівника відповідного органу, Національного агентства або інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції про факти порушення законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

Наказом НАЗК № 277/21 від 27.05.2021 року затверджено типове положення про уповноважений підрозділ (уповноважену особу) з питань запобігання та виявлення корупції, яким, зокрема, визначено, що це типове положення визначає основні завдання, функції та права уповноважених підрозділів (уповноважених осіб) з питань запобігання та виявлення корупції. У разі відсутності уповноваженої особи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, перебуванням у відпустці та з інших причин, її обов`язки виконує інша особа (за її згодою), визначена керівником відповідного органу. Основними завданнями та функціями уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) є в т.ч., п.19) здійснює перевірку отриманих повідомлень про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону; 20) інформує керівника відповідного органу, Національне агентство або інших спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції у випадках, передбачених законодавством, про факти, що можуть свідчити про вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень та інших порушень вимог Закону працівниками відповідного органу; 25) інформує Національне агентство у разі ненаправлення службою управління персоналом відповідного органу засвідченої в установленому порядку паперової копії розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення та інформаційної картки до розпорядчого документа про накладення (скасування розпорядчого документа про накладення) дисциплінарного стягнення на особу за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Як вбачається з матеріалів перевірки, Паськом Ю не було вчинено дій щодо інформування НАЗК про накладення дисциплінарного стягнення працівників ВП «Вантажно-транспортне управління».

Відповідно до частини першої статті 533 Закону України «Про запобігання корупції» права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону. КПК України, зокрема, визначає викривачем будь-яку фізичну особу, яка за наявності переконань, що інформація є достовірною, повідомляє про корупційне кримінальне правопорушення.

З наведеної норми випливає, що права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Тобто з цього часу викривач здобуває певний імунітет від застосування до нього негативних заходів впливу. При цьому в Законі України «Про запобігання корупції» відсутні норми, які б визначали момент виникнення прав викривачів залежно від інших юридичних фактів, зокрема, повідомлення на адресу Національного агентства з питань запобігання корупції від уповноваженого органу досудового розслідування про початок досудового розслідування за заявою викривача корупції. Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що особа набуває статусу викривача з моменту повідомлення інформації про порушення вимог Закону іншою особою. При цьому в Законі України «Про запобігання корупції» відсутні норми, які б визначали момент виникнення прав викривачів залежно від інших юридичних фактів, зокрема, повідомлення особою керівництва юридичної особи про те, що вона є викривачем, чи повідомлення на адресу Національного агентства з питань запобігання корупції від уповноваженого органу досудового розслідування про початок досудового розслідування за заявою викривача корупції. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 761/8294/21 (провадження № 61-4650св22), прийнятій після ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Отже, викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата.

Враховуючи те, що позивач здійснила повідомлення про відомі їй факти, що можуть бути пов`язані з корупцією, то відповідно до приписів статті 1 вказаного закону позивач набув статус викривача.

Щодо застосування негативних наслідків до позивача внаслідок викриття корупції та причинно-наслідкового зв`язку між повідомленням та негативними наслідками, то з цього приводу слід вказати, що за ст. 53 ЗУ «Про запобігання корупції» викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави.

Загальні засади та підходи щодо гарантій захисту трудових прав викривача закріплені у Директиві Європейського Парламенту і Ради ЄС 2019/1937 від 23 жовтня 2019 року про захист осіб, які повідомляють про порушення законодавства Європейського Союзу (далі - Директива).

Відповідно до статті 19 Директиви держави-члени вживають необхідних заходів для заборони будь-якої форми переслідування осіб, які повідомили про порушення, зокрема:

- відсторонення, скорочення, звільнення чи рівнозначних заходів;

- пониження на посаді чи ненадання підвищення за посадою;

- передачі повноважень, зміни місця роботи, зменшення розміру заробітної платні, зміни графіка роботи;

- незабезпечення навчання;

- негативної оцінки роботи чи рекомендації для працевлаштування;

- дискримінації, несприятливого чи несправедливого ставлення;

- непереведення тимчасового трудового договору у постійний трудовий договір у випадку, коли у працівника були законні очікування, що йому буде запропоновано постійну роботу;

- непоновлення чи передчасне припинення тимчасового трудового договору; унесення до «чорних» списків на основі офіційних чи неофіційних домовленостей у сфері чи галузі промисловості загалом, що може потягти за собою неможливість в майбутньому працевлаштуватися в певній сфері чи галузі, тощо.

Правові норми щодо захисту трудових прав викривачів в Україні містять КЗпП України та Закон України «Про запобігання корупції».

Ст. 21 КЗпП України передбачено заборону будь-якої дискримінації у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників через повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення.

Закон гарантує захист трудових прав викривача, прямо вказуючи на найбільш поширені форми негативних заходів впливу, які керівнику або роботодавцю заборонено застосовувати до викривача у зв`язку з повідомленням, одночасно залишаючи перелік таким форм відкритим, тобто невичерпним.

Згідно з частиною першою статті 534 Закону України «Про запобігання корупції» викривачу не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, його не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням. До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця вибіркового характеру, які не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.

При цьому передбачені статтею 534 Закону України «Про запобігання корупції» гарантії застосовуються не просто за фактом того, що особа є викривачем, а за умови наявності зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривача.

Стосовно доведення зв`язку між повідомленням та негативними заходами впливу до викривача слід зазначити, що відповідно до частини п`ятої статті 21 Директиви, у судових провадженнях чи провадженнях будь-якого іншого органу, які стосуються шкоди, що завдана особі, яка повідомляє про порушення, і за умови встановлення, що ця особа здійснила повідомлення чи публічне розкриття та зазнала шкоди, то презюмується, що шкоди було завдано в рамках переслідування за повідомлення чи публічне розкриття. У таких випадках обов`язок доведення, що застосовані до особи, яка повідомила про порушення, заходи базувалися на належно обґрунтованих підставах, покладається на особу, яка вжила таких заходів.

Вказаній нормі кореспондують норми національного законодавства, відповідно до яких у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ними загрози застосування негативних заходів впливу до викривача у зв`язку з повідомленням обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями викривача щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача (стаття 81 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/8080/18 (провадження № 61-6838св20) вказав, що про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою можуть свідчити, зокрема, але не виключно, такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких він повідомив. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача як викривача.

Імунітет викривача не є абсолютним та має певні межі, що відповідає висновкам у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18 та від 11 червня 2020 року у справі № 816/1874/17 щодо статусу викривача. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривача про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Оцінюючи зібрані по справі докази щодо наявності причинного зв`язку між повідомленням позивача про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» та негативним наслідком у вигляді переведення на іншу посаду, то суд приходить до висновку про відсутність такого з врахуванням того, що повідомлення про порушення Антикорупційної програми від ОСОБА_26 було скеровано Уповноваженому з антикорупційної діяльності Паську Ю. внутрішніми каналами повідомлення, матеріали перевірки не свідчать про те, що будь-якій посадовій особі розкривалась інформація про особу викривача та що про такі обставини був обізнаний будь-хто з посадових осіб ДП «Львіввугілля» та їх структурних підрозділів. Крім цього, судом приймається до уваги значна віддаленість в часі цих подій, оскільки між повідомленням ОСОБА_4 та її переведенням пройшло більше одного року, протягом якого жодних погроз, тиску чи інших засобів впливу чи негативних наслідків не вживалось та не застосовувалось, з травня 2023 року змінилось керівництво ДП «Львіввугілля» та в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності причин усувати позивача з займаної посади, а відтак, судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між її статусом викривача та діями відповідача.

Оцінюючи доводи позивача щодо незаконності оспорюваних наказів з мотивів їх непогодження Уповноваженим з антикорупційної діяльності; їх невідповідності меті, що визначена ст.3 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, то суд виходить з наступного.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18).

Як встановлено в судовому засіданні 01.08.2023 року т.в.о. генерального директора В.Корасем було винесено наказ № 123 від «Про тимчасове переведення», яким переведено ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, тимчасово на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 02.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

В подальшому, наказом № 128 від 02.08.2023 року по ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», було внесено зміни в наказ № 123 від 01.08.2023 року «Про тимчасове переведення» та викладено його в наступній редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою робою з 04.08.2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні.

Щодо відсутності погодження оскаржуваних наказів Уповноваженим з антикорупційної діяльності, то суд не приймає до уваги такі доводи, оскільки відповідно до Антикорупційної програми, розміщеної на офіційній інтернет-сторінці ДП «Львіввугілля» за адресою: http://www.lvug.com.ua/2023/04/25/antikoruptsijna-programa-dp-lvivvugillya-na-2023-2025-roki/ до переліку повноважень Уповноваженого з антикорупційної діяльності не ходить візування кадрових наказів.

Що стосується невідповідності оскаржуваних наказів меті, визначеній ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року, то з цього приводу слід вказати наступне:

Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, який вже діяв на час спірних правовідносин, передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Указом Президента України від 04 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався і діє по сьогоднішній день.

Ст. 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61,62, 63 Конституції України.

Отже, Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених статтею 43 Конституцією України, яка гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Ст. 1 вказаного Закону визначено, що він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Ч.1 ст.32 КЗпП України встановлює, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Проте, ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Як вбачається з тексту оспорюваних наказів та пояснень представника відповідача в судовому засіданні, процедура тимчасового переведення позивача на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта Великомостівська» ДП «Львіввугілля» була ініційована на підставі листа в.о.директора ВП «Шахта Великомостівська» О.Троцько про необхідність супроводу діяльності шахти, в т.ч. її ліквідації відповідно до закону та Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ з метою недопущення порушень, які в подальшому можуть становити загрозу життю, здоров`ю та нормальним життєвим умовам людей в регіоні, де знаходиться шахта від 01.08.2023 року (т.1 а.с.206).

В умовах воєнного стану вугільна галузь залишається важливою для вирішення енергетичних потреб краі?ни, але потребує модернізаціі? та підтримки для забезпечення стабільності та безпеки. Як вбачається з тексту Угоди про співпрацю, заходи Проєкту в місті Червоноград є символічними для підходу Проєкту стосовно сприяння» рівних умов та темпу» і амбіції адаптувати модель справедливої трансформації вугільної промисловості, що надалі може бути застосована під час ліквідації будь-якої іншої шахти. Закриття шахти «Великомостівська» є пілотним проектом.

В той же час, метою тимчасового переведення працівника без його згоди є відвернення або ліквідація наслідків бойових дій, а також інші обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, за умови що така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, переведення не здійснюється в іншу місцевість, де ведуться активні бойові дії та оплата праці здійснюється за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

Судом встановлено, що переведення позивачки носить тимчасовий характер з метою правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей в межах кваліфікації та спеціальності, обумовленої трудовим договором, за нею зберігається основне робоче місце, формулювання наказу вказує на збереження оплати праці позивача на рівні не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. При цьому, з формулювання норми ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не вбачається обмеження щодо переведення працівника без його згоди в іншу місцевість (за винятком такої, в якій ведуться бойові дії).

Таким чином, правових підстав для скасування оскаржуваних наказів судом не встановлено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.2, 10, 12, 13, 81, 141, 229, 247, 258, 259, 263-265, 268, 295-300, 354 ЦПК України, суд-,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: ДП «Львіввугілля» (, 80000 Львівська область м.Сокаль вул.Б.Хмельницького,26);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: т.в.о. генерального директора ОСОБА_5 (80000 Львівська область м.Сокаль вул.Б.Хмельницького,26);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Уповноважений з антикорупційної діяльності ОСОБА_3 (80000 Львівська область м.Сокаль вул.Б.Хмельницького,26);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національне агентство з питань запобігання корупції (бульвар Миколи Міхновського, 28 ,м. Київ, 01103).

Повний текст рішення складено 26.02.2024 року.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська