Дата документу 05.03.2024 Справа № 334/2763/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2763/23 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/417/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на початку липня 2022 року відповідач звернувся до неї з проханням фінансово допомогти йому з внесенням щомісячних платежів по споживчому кредиту. позивачка надсилала відповідачу у визначені проміжки часу на його банківську картку у різному розмірі грошові суми, які відповідач використовував задля внесення щомісячних платежів по споживчому кредиту. Відповідач у свою чергу зобов`язався укласти з позивачкою договір позики та повернути позивачці грошові кошти у повному розмірі.

У період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року вона здійснила 146 платежі на загальну суму: 82880,00 грн. на банківські картки відповідача.

Відповідач запевняв її, що почне повертати кошти з січня 2023 року, а у січні 2023 року зазначив, що зможе почати повертати позичені грошові кошти з лютого 2023 року і за такою тенденцією це продовжувалося станом на дату подання цього позову.

Сторони не змогли погодити істотних умов договору позики, відтак, він і не був укладений між ними.

Також зазначила, що між ними ніколи не існувало будь-яких інших договірних зобов`язань, перераховані кошти не є благодійною допомогою, сторони не перебували і не перебувають у шлюбі, у відповідача не було і не має достатніх правових підстав для утримання і не повернення грошей.

У зв`язку з тим, що відповідач не відповідав на дзвінки та смс, вона 07.04.2023 року направила за останньою відомою їй адресою перебування відповідача лист-вимогу (вих. № 07/04 від 07.04.2023 року) про повернення безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 82 880,00 грн., але відповіді на вимогу не отримала.

Вважала, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в сумі 82 880,00 грн. в період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року, тому просила стягнути їх з відповідача на свою користь, а також судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 12000 грн., судовий збір в сумі 127 грн. 38 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 1163 грн. 20 коп., в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивачка перерахувала відповідачу кошти у борг, узгодивши укладення у майбутньому договору позики; недосягнення згоди щодо істотних умов договору позики; відсутність доказів, що вказані кошти надавались позивачкою відповідачу на підставі безповоротної допомоги для оплати за спорядження для військових або на оплату за бензин, яким заправлявся автомобіль для поїздок позивачки; позивачка не повинна спростовувати доводи відповідача щодо різного призначення перерахованих коштів і можливості їх збереження, адже такий обов`язок доказування покладається саме на відповідача, і саме останній повинен був довести можливість збереження коштів та надати докази правових підстав їх утримання, чого зроблено не було, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову повністю, вирішити питання щодо судових витрат.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 не скористався.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи, зокрема наданими позивачкою квитанціями (т.1, а.с.16-159), листами АТ «Райффайзен Банк» №81-15-9/5800- БТ від 25.07.2023 року (т.1, а.с.211-213), №81-15-9/5800/1-БТ від 17.08.2023 року (т.1, а.с.231-242), №81-15-9/8417-БТ від 20.10.2023 року (т.2, а.с.3-5), підтверджено, що в період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року ОСОБА_1 здійснила 146 платежів на банківські картки ОСОБА_3 № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на загальну суму 82 880,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що у наданих позивачкою квитанціях не вказано призначення платежів.

07.04.2023 року позивачкою на адресу відповідача було направлено лист-вимогу про повернення суми боргу в сумі 82 880 грн. (т.1, а.с.160-162).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013року у справі №6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що «положення статті 204ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Матеріали справи не містять та позивачкою не надано договору у письмовій формі або розписки на підтвердження зобов`язання ОСОБА_3 повернути грошові кошти в загальній сумі 82 880 грн. відповідно до вимог статті 1046 ЦК України.

При цьому судом встановлено та не заперечується сторонами, що в осені 2022 року сторони уклали усний договір позики, за яким ОСОБА_1 (позикодавець) передала у власність ОСОБА_3 (позичальнику) кошти на загальну суму 12000 грн., які відповідач зобов`язався повернути.

Отже правильним є висновок суду про те, що позивачкою не доведено, що договір позики був укладений сторонами на всю суму позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд у рішенні зазначив про те, що судом враховані поясненні відповідача про те, що грошові кошти за виключенням 12000 гривень перераховувались на його картку для оплати за різні товари та послуги, в тому числі на потреби самої позивачки.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що грошові кошти в сумі 70 880 гривень перераховувались на його картку для оплати за різні товари та послуги, а також на потреби самої позивачки.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17 (провадження N 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 31 січня 2024 року у справі № 640/17086/18 (провадження № 61-6165св23).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що в період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року ОСОБА_1 здійснила 146 платежів на банківські картки відповідача № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на загальну суму 82880,00 грн. та факт отримання ним коштів підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями та виписками по картковим рахункам відповідача. Крім того, відповідач не заперечував той факт, що позивачка дійсно здійснювала грошові перекази на його ім`я, і він їх отримував.

Апеляційний суд зауважує, що позивачка як на підставу позову посилалась на те, що між сторонами була усна домовленість про надання грошових коштів у позику, яка порушена відповідачем згідно з нормами ЦК України, що регулюють умови виконання зобов`язань. Доводи та мотиви позовної заяви обґрунтовані тим, що періодично після перерахування коштів сторони мали намір укласти договір позики, проте такий договір не укладався.

При цьому, в апеляційній скарзі позивачка стверджує, що вона не повинна була доводити суду та відповідачу укладення договору позики, адже сторони не досягли істотних умов цього договору.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що поведінка ОСОБА_1 щодо здійснення спірних грошових переказів ОСОБА_3 є суперечливою, оскільки позивач, усвідомлюючи відсутність зобов`язання, зокрема, фактично укладеного договору позики на заявлену у позові суму, добровільно здійснювала перерахування відповідачу коштів без зазначення призначення платежу, (зокрема, що такі перекази здійснюються в якості позики протягом тривалого часу).

Апеляційний суд враховує доктрину venire contra factum proprium щодо принципу добросовісності, за яким поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, які сторони спільно витрачали, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа (позивач) вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 158/446/18 (провадження № 61-434св20).

Тягар доведення підстав позову в такій категорії справ покладено саме на позивача, який вважає, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю порушив права позивача та не вдається до повернення безпідставно набутих коштів за рахунок позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачем не доведено переказ коштів в якості безповоротної допомоги є безпідставними та не заслуговує на увагу, з огляду на тривале, протягом шести місяців, добровільне перерахування коштів позивачкою на банківський рахунок відповідача 146 платежами, без зазначення призначень цих платежів.

При цьому, стороною позивача не надавалися жодні належні і достатні докази на спростування вказаних обставин, як і не надавалися докази наявності помилки в діях позивача.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 березня 2022 року у справі № 296/3518/19 (провадження № 61-20356св21).

Доводи апеляційної скарги про не урахування судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, Верховного Суду, викладених у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17, від 09 жовтня 2019 року у справі № 607/19461/15-ц є необґрунтованими, оскільки зазначені постанови ухвалені за наявності інших фактичних обставин справи.

З огляду на те, що ОСОБА_1 за відсутності обов`язку для сплати коштів систематично здійснювала грошові перекази ОСОБА_3 у період з 03.07.2022 року по 13.12.2022 року, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення грошових коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, адже ОСОБА_1 вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошових коштів як безпідставно набутих відповідно до п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 березня 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова