Дата документу 20.05.2024
Справа № 334/228/24
Провадження № 2/334/873/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

20 травня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

позивача не з`явився,

відповідач1 не з`явився,

відповідач2 не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми,

установив

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 271 315,25 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 179 070,74 грн., заборгованості по відсоткам 92 244,51 грн., а також судовий збір в сумі 4 069,73 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 27 131,52 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачами не виконанні умови кредитного договору, та спроби досудового регулювання спору не дали результату.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 про що вказав у анкеті-заяві на отримання кредиту, тому відповідно до позиції Верховного суду у справі №205/5882/18 від 07.10.2020 вона є солідарним відповідачем іншого подружжя навіть при відсутності окремого договору поруки.

Тому, 02.11.2023 року та 03.11.2023 року представник AT «Кредобанк» звернувся із досудовими вимогами про дострокове стягнення заборгованості через тривале неналежне виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які повернулись без отримання через закінчення строків зберігання. Заходи досудового врегулювання спору виявились безрезультатними, відповідачі не звертались до банку для мирного врегулювання спору.

Відповідачі відзиву на позов не надали.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 року відкрито спрощене провадження з викликом (повідомленням) сторін, справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

У судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`явились про дату, час та місце їх проведення повідомлялись у встановлений законодавством спосіб.

Судові повідомлення надіслані судом на зареєстровану адресу відповідача повернулись із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання».

Пунктом 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою Судова повістка, працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Частиною сьомою статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

23.12.2019 року між акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL-250306.

Відповідно до п. 2.1., 2.3., 2.4. кредитного договору, банк видає позичальнику кредит у сумі 250 000 грн. до 20.12.2024 року на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 210 789,75 грн., інша частина суми за Кредитним договором - на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позивальника, передбаченої п. 2.4. Кредитного договору.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору , за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за процентною ставкою 35 % річних.

Повернення суми заборгованості та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником у вигляді рівних сум ануїтетних платежів у розмірі встановленому п.6.2.Кредитного договору у порядку, передбаченому п. 6.3.1-6.3.5 Кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, тому станом на 01.12.2023 року утворилась заборгованість в 271 315,25 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 179 070,74 грн., заборгованості по відсоткам 92 244,51 грн.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Приписами статті 1049 згаданого Кодексу унормовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ураховуючи наведені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача до основного позичальника ОСОБА_1 .

Солідарна відповідальність боржників за кредитними зобов`язаннями передбачена ч. 3 ст. 61 СК України, в якій зазначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №638/18231/15-ц, яка передбачає, що обов`язок подружжя перед кредитором є, солідарним, а не має поділятися навпіл: якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох з подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.

Проте, суд відхиляє твердження позивача про те, що наведена вище правова позиція є релевантною для цієї справи, адже позивачем не надано будь-яких доказів дійсного волевиявлення дружини позичальника (її згода на укладення договору тощо) та взагалі повідомлення сторін правочину самої ОСОБА_2 про укладення договору.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Системне тлумачення статей 61, 65, 73 СК України дає підстави зробити висновок, що за спільними зобов`язаннями подружжя відповідає усім своїм спільним майном, але така відповідальність не є солідарною.

Чинне законодавство не містить такої підстави виникнення солідарного обов`язку, як перебування у шлюбі. Натомість цивільним законодавство передбачено такий інститут забезпечення виконання зобов`язання як порука. У даній справі доказів укладення договору поруки між позивачем та ОСОБА_2 суду не надано.

В цьому випадку предметом доказування, у тому числі, є обставини, які б підтверджували обізнаність другого відповідача про факт укладення договору позики та про мету кредиту, але таких доказів суду не надано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що наявність законодавчо визначеного обов`язку подружжя відповідати за зобов`язанням спільним майном не є тотожнім солідарній відповідальності подружжя перед кредитором, а тому вимоги до ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Більш того, чинне законодавство визначає, що подружжя має солідарно відповідати за боргами набутими за час спільного життя спільним майном, а не є солідарними боржниками за взагалі будь-яким зобов`язанням. Водночас, норми закону виключають таку відповідальність особистим приватним майном іншого з подружжя,

Питання встановлення наявності спільного майна не відноситься до предмету доказування при вирішенні спору щодо наявності чи відсутності зобов`язань за кредитним договором. Натомість, воно може бути вирішено вже в порядку виконання рішення чи в межах окремого спору.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо солідарного обов`язку подружжя.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Всупереч вищевказаним положенням позивачем не надано суду документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат. Так, позивачем надано лише першу та ймовірно останню сторінки договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 року, зі змісту яких неможливо встановити ані порядок розрахунків, ані вартість самих послуг. Також суду не надано жодних документів, що підтверджують здійснення оплати, тобто факту понесення таких витрат.

На підставі ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 069,73 грн.

Керуючись ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Кредобанк» (м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78, ) заборгованість за кредитним договором №CL-250306 від 23.12.2019 року у сумі 271 315 (двісті сімдесят одна тисяча триста п`ятнадцять) гривень 25 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Кредобанк» (м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78, ) судовий збір у сумі 4 069 (чотири тисячі шістдесят дев`ять) гривень 73 копійки.

В задоволені позовних вимог до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), а також в частині стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін