Справа № 463/933/23 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/3362/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Приходько Л.А., представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Антоніщак Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року (повний текст рішення складено 18 жовтня 2023 року), у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

у лютому 2023 року акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк») звернулося в суд з вказаним позовом, в якому просило:

- визнати за ним право іпотекодержателя на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , як забезпечення вимог акціонерного товариства «Універсал Банк» за кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 ;

- в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 перед акціонерним товариством «Універсал Банк» за кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11 жовтня 2007 року в сумі 1 483 155 грн 02 коп., що станом на 02 червня 2009 року становить 194 882,73 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 174 620,64 доларів США, що еквівалентно 1 328 950 грн 38 коп., заборгованість по відсотках 18 278,74 доларів США, що еквівалентно 139 110 грн 35 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 1 983,35 доларів США, що еквівалентно 15 094 грн 29 коп., звернути стягнення на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний № 2709, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронному аукціоні за ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_3 перед акціонерним товариством «Універсал Банк» за кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11 жовтня 2007 року в сумі 1 483 155, 02 гривень, що станом на 02.06.2009 року становить 194 882,73 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 174 620,64 доларів США, що еквівалентно 1 328 950 грн 38 коп., заборгованість по відсотках 18 278,74 доларів США, що еквівалентно 1 39110 грн 35 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 1 983,35 доларів США, що еквівалентно 15 094 грн 29 коп., звернути стягнення на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний № 2709, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронному аукціоні за ціною, не нижчою за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 11-1/727к-07 на суму 178 750 доларів США, на строк до 10 жовтня 2037 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,45% річних. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між ними також укладено договір іпотеки від 11 жовтня 2007 року, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 . За цим договором після завершення будівництва квартири та оформлення права власності на неї, вона продовжує вважатись предметом іпотеки, а відповідач ОСОБА_3 в такому випадку зобов`язався укласти додатковий договір про зміну предмета іпотеки. У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з відповідним позовом та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2010 року, такий позовом задоволено і стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь банку 194 882,73 доларів США, що станом на 03 липня 2009 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1 483 155 грн 02 коп. В подальшому, а саме 01 листопада 2017 року банк отримав вирок Франківського районного суду м. Львова від 20 серпня 2012 року, з якого дізнався, що 07 лютого 2009 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради своїм розпорядженням присвоїла будинку, в якому збудована квартира, номер «2Б», а не «2А», як це було передбачено договором іпотеки і видала відповідачу відповідне свідоцтво про право власності, а останній, всупереч умовам договору іпотеки, ухилився від укладення додаткового договору про зміну предмета іпотеки та відчужив квартиру на користь ОСОБА_4 . Через декілька днів ОСОБА_4 відчужив квартиру на користь ОСОБА_7 , а той, в свою чергу, менш як через місяць відчужив квартиру на користь відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному. За таких обставин, відчуження квартири відбулось у незаконний спосіб внаслідок вчинення шахрайських дій відповідачем ОСОБА_3 і, незважаючи на зміну власника квартира, така продовжує бути предметом іпотеки. З метою захисту своїх прав, просить в судовому порядку визнати за собою права іпотекодержателя та звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року у задоволенні позову акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 01 березня 2023 року у виді арешту на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний №2709, а також на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Папайло Н.Є., реєстраційний № 2709.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Антоніщак Лілії Мирославівни - задоволено частково.

Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 463/933/23 (провадження № 2/463/916/23) за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнуто з акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що такий обґрунтований, проте позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, а відповідачами подано заяву про застосування наслідків його пропуску.

В листопаді 2023 року АТ «Універсал Банк» оскаржило рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року скасувати повністю та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності факту порушення прав кредитора, а відповідно і наявності підстав для застосування до спірних правовідносин статті Закону України «Про іпотеку». Однак, жодним чином не обґрунтував у своєму рішенні зроблені ним висновки про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності. У цьому зв`язку звертає увагу, що позивачу саме з вироку суду від 20 серпня 2012 року стало відомо про порушення його прав як іпотеко держателя. Даний вирок отримано позивачем 01 листопада 2017 року, а 29 листопада 2017 року останньому стало відомо з інформаційної довідки відомості щодо нових власників предмета іпотеки. Після цього, а саме 11 грудня 2017 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом про визнання спірного майна таким, що передане в іпотеку та звернення стягнення на нього (справа № 463/6168/17). Тобто, таке звернення мало місце в межах строку позовної давності. Однак, постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року судові рішення у справі № 463/6168/17 змінено шляхом викладення їх мотивувальних частин в новій редакції, зокрема вказано на обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові. Таким чином, виникнення нової практики Верховного Суду, яка сформована після ухвалення судового рішення у справі № 463/6168/17 вважає об`єктивною причиною пропуску строку позовної давності у справі, що переглядається, такий має бути поновлений, з огляду на час звернення (03 лютого 2023 року) до суду з позовом в даній справі. Посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19, а також Великої Палати Верховного Суду у справах № 706/1272/14-ц (постанова від 30 січня 2019 року) та № 904/5726/19 (постанова від 15 червня 2021 року). Звертає увагу на те, що наявність рішення суду від 20 вересня 2010 року у справі № 2-966/2010 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 також виключала можливість звернення до суду з вказаним позовом, оскільки предмет іпотеки вже не належить на праві власності останньому, бо був відчужений вже після ухвалення даного рішення. Вважає невірними посилання місцевого суду в оскаржуваному рішенні на умови пункту 2.1.1. договору іпотеки, адже такими позивачу надано право, а не покладено обов`язок, щодо вчинення вказаних у ньому дій. Також вважає непереконливими мотиви оскаржуваного рішення щодо обов`язку позивача, як потерпілого у кримінальному провадженні, отримувати інформацію самостійно щодо постановленого у такій справі вироку. За таких обставин неправильним та несправедливим є покладення судом виключно на позивача відповідальності за пропуск строку позовної давності, за умови, що такий пропуск відбувся внаслідок неправомірних дій позичальника. В такому випадку позивача судом позбавлено будь-яким чином задовольнити свої вимог як кредитора за рахунок предмета іпотеки, що є неприпустимим, враховуючи принцип обов`язковості виконання судового рішення.

Додаткове рішення в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржується.

В січні 2024 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний їхнім представником ОСОБА_8 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 11-1/727к-07 на суму 178 750 доларів США, на строк до 10 жовтня 2037 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,45% річних (т.1 а.с.12-18).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки від 11 жовтня 2007 року, предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.19-21).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості (справа № 2-966/2010р.). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2010 року (т.1 а.с.22-24) такий позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 11-1/727к-07 від 11 жовтня 2007 року в розмірі 1 483 155, 02 гривень, яка станом на 03.07.2009 року за офіційним курсом НБУ становить 194 882, 73 доларів США.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року (т.1 а.с.26-29), ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_9 , відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 . Як зазначено у цьому договорі, загальна площа квартири становить 140,2 кв.м. і така належить продавцю згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 01 квітня 2009 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту Економічної політики Львівської міської ради.

Після цього, відповідно до договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року (т.1 а.с.30-32) ОСОБА_4 відчужив зазначену вище квартиру на користь ОСОБА_7 .

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року (т.1 а.с.33-34) ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру на користь відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці кожному. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є подружжям.

Допитаний з цього приводу третя особа в якості свідка ОСОБА_10 суду пояснив, що позичив одній особі грошові кошти в сумі 80000 доларів США зі сплатою відсотків. Кошти йому не повернули та взамін переоформили на нього спірну квартиру. В подальшому, щоб отримати назад свої гроші, він відчужив квартиру відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Встановлено й те, що відносно відповідача ОСОБА_3 була порушена кримінальна справа і вироком Франківського районного суду м.Львова від 20 серпня 2012 року (т.1 а.с.25), який не оскаржувався і набрав законної сили, його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі терміном 5 років без конфіскації майна із звільненням від відбування покарання та встановлення іспитового строку терміном 3 роки.

За обставинами цієї кримінальної справи відповідач визнаний винним у тому, що він маючи умисел спрямований на шахрайські дії, скориставшись тим, що предметом іпотеки залишилась квартира АДРЕСА_1 , а він отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 , не виконавши умов кредитного договору № 11-1/727к-07 від 11 жовтня 2007 року, всупереч його обов`язкам згідно договору іпотеки від 11 жовтня 2007 року, здійснив продаж даної квартири вартістю 902 687 гривень, чим спричинив ПАТ «Універсал Банк» матеріальної шкоди.

Крім того відомо, що банк уже звертався до суду з відповідним позовом про визнання майна таким, що передане в іпотеку та звернення стягнення на спірну квартиру (справа № 463/6168/17). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року та постановою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, мотиви яких змінені постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року, у задоволені такого позову відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. Як зазначив Верховний Суд в цій справі, якщо АТ «Універсал Банк» вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право порушене, належним способом захисту буде звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя.

Таким чином, вважаючи свої права порушеними і з метою визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на заставне майно позивач в лютому 2023 року звернувся до суду з цим позовом.

Із змісту апеляційної скарги убачається, що апелянт акціонерне товариство «Універсал Банк» погодився із рішенням суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог про визнання права іпотеко держателя та похідної від неї вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, вважає, що суд в своєму рішенні не обґрунтував зроблені ним висновки про відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідачі та треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили. А відтак, колегією суддів законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції перевіряється лише в частині вирішення судом першої інстанції питання щодо спливу строку позовної давності.

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі №201/15310/16 зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Висновок практичного аналогічного змісту викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц, у якій також вказується, що переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки.

У справі, що переглядається, встановлено, що у кредитному договорі сторони визначили дату повернення кредиту - 10 жовтня 2037 року.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_3 встановленого кредитним договором обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, звернувшись з відповідним позовом до суду, який був задоволений рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2010 року. Тим самим, банк на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а тому строк виконання зобов`язання є таким, що настав.

Відповідно, використовуючи своє законне право згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, банк цією дією змінив строк виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності згідно своїх вимог.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 2-3258/2008.

Із позовом про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся до суду лише у лютому 2023 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для переривання перебігу позовної давності за спірним забезпечувальним зобов`язанням судом та про недоведеність поважності причин пропуску позовної давності банком.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Як уже зазначалось вище, у частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанова КГС ВС від 24.07.2019 року по справі №521/14384/16-ц, постанова КГС ВС від 02.07.2019 року по справі №925/271/18).

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше (постанова КЦС ВС від 04.07.2019 року по справі №146/294/16-ц, постанова КЦС ВС від 03.07.2019 року по справі №685/1098/17).

У справі яка переглядається, банк достовірно знав про порушення його прав за основним зобов`язанням, внаслідок чого звернувся з відповідним позовом до суду, і в результаті вчинення дій для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, як міри належної поведінки, мав змогу дізнатись про відчуження предмета іпотеки.

Згідно пункту 2.1.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право без будь-яких обмежень з боку іпотекодавця перевіряти документально та фактично наявність, розмір, стан і умови збереження та експлуатації предмета іпотеки.

Саме за заявою банку про вчинення відповідачем ОСОБА_3 злочину було порушено кримінальну справу (т.1 а.с.107) і постановою слідчого від 20 червня 2012 року (т.1 а.с.109) банк був визнаний потерпілим у цій кримінальній справі.

Вирок у цій справі постановлено 20 серпня 2012 року, і таким було встановлено обставини протиправного відчуження предмета іпотеки.

Вперше банк звернувся з позовом до суду у 2017 році, тобто вже з пропуском строку позовної давності, і з огляду на це, обрання позивачем неналежного способу захисту не може свідчити про поважність пропуску строку на звернення до суду з другим позовом, оскільки строк позовної давності був пропущений ще при першому зверненні до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05.12.2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07.08.2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)).

Таким чином, встановивши під ставність позовних вимог, однак відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги акціонерного товариства «Універсал Банк» не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовується вище встановленими обставинами справи.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич