Провадження № 2/369/488/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 760/34626/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір оренди паркувального місця для стоянки автомобіля.

Позивач зазначає, що строк фактичного користування відповідачем орендованим майном склав 35 місяців, орендна плата становила 9 000,00 грн, а отже сума заборгованості складає 315 000,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що виконання зобов`язання прострочене відповідачем, в зв`язку з чим підлягають застосуванню визначені статтею 625 ЦК України санкції. Крім того, позивач вказує на наявність підстав для стягнення визначеного договором штрафу. За таких обставин загальна сума заборгованості складає 982 616,12 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти на суму 982 616,12 грн, та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Солом`янський районний суд м. Києва ухвалою від 05 січня 2022 року передав позовну заяву до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 12 липня 2022 року відкрив провадження, призначив підготовче судове засідання.

Ухвалою від 25 січня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження у справі.

Розпорядженням в. о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року № 209 призначено повторний автоматизований перерозподіл справи між суддями, за результатами якого справа призначена судді Фінагеєвій І. О.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, викладені у позовній заяві, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 02 січня 2019 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 уклали договір оренди паркувального місця для стоянки автомобіля Ford, державний номер НОМЕР_1 , за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське, вул. Господарська, № 5-В. Орендна плата погоджена сторонами договору у розмірі 9 000,00 грн щомісячно. Строк дії договору до 31 грудня 2019 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмовив позові.

Позивач стверджу, що спірні правовідносини між сторонами спору склалися з приводу неналежного виконання відповідачем умов договору оренди паркувального місця для стоянки автомобіля.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина перша статті 760 ЦК України.

Згідно з приписами частини першої статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Таким чином, цивільне законодавство визначає ряд істотних умов договору найму (оренди) майна, а суд, розглядаючи спірні правовідносини, повинен перш за все встановити, хто є власником переданого в оренду майна, на якій підставі власник володіє цим майном та чи має це мано індивідуальні ознаки, які дозволяють ідентифікувати його як окремий об`єкт цивільних правовідносин, щодо якого у особи виникають права та обов`язки.

Відповідно до пункту 1.1 договору оренди паркувального місця для стоянки автомобіля від 02 січня 2019 року за цим договором орендодавець (позивач ОСОБА_1 ) зобов`язується надати Орендарю (відповідачу ОСОБА_2 ) на своїй території за адресою: АДРЕСА_1 , паркувальне місце для стоянки автомашини марки Ford, державний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, договір не має вичерпної інформації про здане в оренду місце для стоянки автомобіля як окремий, індивідуалізований об`єкт нерухомого майна, реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказане місце для стоянки. Суд також надає оцінку тому, що згідно з умовами договору ОСОБА_1 надав місце для стоянки на своїй території за адресою АДРЕСА_1 . Матеріали справи також не містять доказів наявності зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна, частину якого позивач надав у оренду відповідачеві для використання у якості місця для стоянки автомобіля.

За таких обставин суд позбавлений можливості як ідентифікувати об`єкт оренди, так і надати оцінку обсягу цивільних прав позивача щодо передання цього об`єкту нерухомого майна в оренду.

Суд надає оцінку тому, що сторони спору погодили між собою істотні умови договору, зокрема, щодо об`єкту найму, його індивідуальних ознак та оплати за користування ним, а також презумпції правомірності правочину відповідно до статті 204 ЦК України.

В той же час суд в контексті приписів частини першої статті 80 ЦПК України визнає договір недостатнім доказом щодо предмету спору, оскільки останній не містить вичерпної інформації, яка дасть підстави для однозначного висновку про належність об`єкта, переданого в найм, на праві власності позивачу, ідентифікувати його як окремий об`єкт нерухомого майна.

За таких обставин позивач не довів належність йому на праві власності об`єкту найму, в зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про порушення права позивача на отримання коштів за договором оренди з огляду на недоведеність належності предмету оренди позивачу.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва