Провадження № 22-ц/4808/340/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Антоняком Т.М. 07 грудня 2023 року, повний текст якого складено 11 грудня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 04.08.2010, яка виникла станом на 24.04.2023 в розмірі 42061,56 грн, а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.08.2010 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк. Банком на підставі вказаної заяви відкрито картковий рахунок, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26 500 грн. Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов`язків за кредитним договором станом на 24.04.2023 утворилася заборгованість у загальному розмірі 56 765,64 грн, з яких: 42061,56 грн заборгованість за кредитом та 14704,08 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 Цивільного кодексу України. Зважаючи на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, відтак просив стягнути з ОСОБА_1 42061,56 грн заборгованості.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість у розмірі 42 061 грн 56 коп. за кредитним договором №б/н від 04.08.2010 та 2684 грн 00 коп. витрат по оплаті судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржуване рішення необґрунтованим належним чином, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позов пред`явлено 17.08.2023, стягнення заборгованості починається з 14.04.2015, тобто з порушенням строку позовної давності, на що не звернув увагу місцевий суд. Апелянт зауважує, що банк просить стягнути лише частину заборгованості і заборгованість до стягнення становить 19542,78 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 42 061,56 грн. Тому неможливо встановити яку саме частину заборгованості планує стягнути банк. Крім того позивач чітко не вказав як саме утворилась заборгованість, за якими рахунками, оскільки їх декілька. Вважає, що суд першої інстанції не провів належного дослідження всіх обставин справи, зокрема, коли виникла заборгованість та по якому картковому рахунку.

Зважаючи на викладене, просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, а тому в нього утворилась заборгованість в розмірі 42 061,56 грн, яка підлягає стягненню з останнього.

З цим висновком суду колегія суддів не погоджується.

Суд першої інстанції встановив, що 04.08.2010 відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» та отримав можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого банком кредитного ліміту (а.с. 53).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифам, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Як вбачається із довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу було видано 8 кредитних карток, останні з яких строком дії до 11 2021 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.08.2010 у відповідача існує борг, який станом на 24.02.2023 складає 56 765,64 грн, з яких: 42061,56 грн заборгованість за кредитом; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 14704,08 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 Цивільного кодексу України; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (а.с. 4-19).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До позовної заяви позивачем додано копію документа, який за своєю формою і змістом є анкетою-заявою, та підписаний ОСОБА_1 ; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.08.2010, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 станом на 31.05.2015 року, розрахунок заборгованості станом на 30.09.2019 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 04.08.2010 станом на 24.04.2023, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , довідку про видані кредитні картки, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, виписку за договором про рух коштів станом за період 07.10.2014-26.04.2023.

У анкеті-заяві від 04.08.2010, яка підписана відповідачем, відсутні умови щодо сплати як відсотків за користування кредитом, а саме: розмір і порядок нарахування, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення відсотків. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише анкетні дані відповідача, його контактна інформація.

При цьому, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не підписані ОСОБА_1 , матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, розмір і порядок їх нарахування.

Колегія суддів вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк2 в період-з часу виникнення спірних правовідносин (04.08.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи банку та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві погодженої домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві щодо відсотків.

В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 383/1264/19 зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом банк просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту станом на 24.04.2023 в сумі 42061,56 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неповне дослідження місцевим судом обставин справи, зокрема, факту виникнення заборгованості та за яким картковим рахунком.

Проте, позивачем як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про погодження сторонами умов договору про сплату пені, та порядок погашення кредиту.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо задоволення позовних вимог про стягнення всієї заборгованості за тілом кредиту, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та не надав оцінки усім доказам у справі, а саме: виписці по картковому рахунку та розрахункам заборгованості, які надавались позивачем до суду першої інстанції на підтвердження користування відповідачем кредитними коштами.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

З наданої банком виписки за договором №б/н за період 07.10.2014-26.04.2023 вбачається, що відповідач неодноразово здійснював операції за картками зазначеними у довідці про видані кредитні картки, а саме щодо зняття готівки з карткового рахунку через банкомат, здійснював покупки в магазинах, так й поповнював картки.

Виписка про рух коштів по картці є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, сплати послуг карткою, часткове погашення заборгованості.

З розрахунків заборгованості за договором № б/н від 04.08.2010 також вбачається, що ОСОБА_1 здійснював операції як щодо зняття готівки з карткового рахунку, так і здійснював оплату в рахунок погашення коштів за договором.

Однак, судом першої інстанції не досліджені надані позивачем розрахунки заборгованості у взаємозв`язку з випискою про рух коштів.

У постанові Верховного Суду у від 23 січня 2018 року у справі №755/7704/15-ц зазначено, що «належним чином дослідити поданий стороною доказ (вданому випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Із вказаних вище виписки про рух коштів та розрахунку заборгованості за договором б/н від 04.08.2010, вбачається, що кошти, які вносились відповідачем в рахунок погашення заборгованості за договором зараховувались позивачем також на погашення пені.

Так, кошти в розмірі 31153,58 грн АТ КБ «Приватбанк» були зараховані на погашення заборгованості по пені, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 04.08.2010 (а.с. 18-19), укладеним між Приватбанком та ОСОБА_1 станом на 24.04.2023. Внесення коштів відповідачем підтверджується випискою про рух коштів згідно якої відповідач 23.10.2020 поповнив карту на суму 31153,58 грн (а.с. 20).

Оскільки в укладеному між сторонами кредитному договорі від 04.08.2010 у вигляді анкети-заяви, яка додана до позовної заяви, відсутні умови щодо сплати пені, то у позивача були відсутні правові підстави нараховувати пеню та здійснювати зарахування сплачуваних відповідачем коштів на погашення пені в сумі 31153,58 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 підписав 04.08.2010 анкету-заяву, в якій не передбачено сплату пені, відтак необхідно зарахувати 31 153,58 грн пені як сплату тіла кредиту, зменшивши заборгованість за тілом кредиту з 42061,56 до 10 907,98 грн (42061,56 грн 31 153,58 грн).

Щодо строку позовної давності, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 стаття 264 ЦК України).

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, враховуючи, що відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості останнє з яких було внесено 23.10.2020, що підтверджується випискою з рахунку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Тому рішення суду слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 10 907,98 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 10 907,98 грн, то пропорційно до задоволених позовних вимог стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 695,15 грн витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви, а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2386,61 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дяківа Дмитра Івановича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2023 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження якого: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, код 14360570) заборгованість у розмірі 10 907 (десять тисяч дев`ятсот сім) грн 98 коп. за кредитним договором № б/н від 04.08.2010 року та 695,15 грн (шістсот дев`яносто п`ять) грн 15 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження якого: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, код 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2386,61 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська

Повний текст постанови складений 08 лютого 2024 року.