справа № 704/676/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 лютого 2024 р. Тальнівський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого - судді Дьяченка Д.О.
при секретарі Табачківській М.М.
розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,-
ВСТАНОВИВ;
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, посилаючись на те, що 16 червня 1997 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 , який вони зареєстрували у Виконавчому комітеті Онопріївської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, актовий запис № 6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.05.2023 року. 15.02.2005 р., на підставі договору про передачу будинку в цілях забезпечення зберігання матеріальних цінностей належних підприємству, ПСП ім.. Чкалова йому було передано як працівнику ПСП ім.Чкалова будинок, що розташований в АДРЕСА_1 для забезпечення збереження ввіреної йому будівлі з правом безперешкодного користування за цільовим призначенням. В п. 4.1 вищезазначеного Договору було вказано що даний будинок переходить механізаторові ОСОБА_1 у власність безкоштовно, якщо працівник відпрацює в даному підприємстві 15 років механізатором. Станом на 27 березня 2018 року він пропрацював механізатором в ПСП ім.Чкалова та СТОВ «Агрофірма Корсунь» яке є правонаступником ПСП ім. Чкалова, більше 15 років механізатором. 18 жовтня 2022 року рішенням Тальнівського районного суду за ним було визнано право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . 29.06.2023 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано на підставі рішення Тальнівського районного суд Черкаської області у справі №704/476/23. Позивач вважає, що даний будинок він отримав у власність за власні трудові досягнення, за сумлінну та довготривалу працю на ПСП ім.. Чкалова. А тому вказаний будинок є його особистою приватною власністю.
Позивач до початку розгляду справи подав до суду заяву в якій позов підтримав повністю, просив суд справу розглядати без участі представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач до судового засідання неодноразово не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був завчасно повідомлений, а тому суд вважає, що оскільки відповідач не з`явився до суду без поважних причин, про час і місце слухання справи він був повідомлений завчасно, що підтверджується відповідними документами по справі, тому справу необхідно слухати за наявними у справі матеріалами, з винесенням заочного рішення.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідно до яких суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судове засідання всі особи, які беруть участь у справі, не з`явились, у зв`язку з чим в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Дані правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права.
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд установлює не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Такий правовий висновок викладений постанові Верховного Суду Касаційного цивільного Суду від 24.01.2020 № 546/912/16-ц.
У даному випадку суд приймає до уваги, що будинок, не може бути віднесений до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, так як набутий позивачем хоч і в період шлюбу з відповідачкою, однак є його особистою власністю на яку не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, адже отриманий позивачем у власність за договором від 15.02.2005 року про передачу йому, як працівнику підприємства, будинку розташованого в АДРЕСА_1 , для забезпечення збереження ввіреної йому будівлі з правом безперешкодного користування за цільовим призначенням.
Крім того суд враховує, що відповідно до п. 4.1 вищезазначеного Договору даний будинок переходить позивачеві ОСОБА_1 у власність безкоштовно, якщо він відпрацює в даному підприємстві 15 років механізатором.
Отже, даний будинок був переданий особисто позивачу у власність у випадку виконання ним особисто умов договору.
Враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2022 року про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на даний будинок набрало законної сили, суд вважає, що даний житловий будинок є особистою приватною власністю позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 49, 81, 82, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 263, 264, 265, 280-284, 352, 354, п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто Таьнівським районним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Д. О. Дьяченко