Справа № 385/1823/23
Провадження № 2/385/32/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.02.2024 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Венгрина М. В.,

секретар судового засідання Шевченко Л. О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Медвідя В. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави до ОСОБА_2 , Гайворонської міської ради про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права, скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

заступник керівника Голованівської окружної прокуратури звернувся в суд в інтересах держави в особі з позовом до ОСОБА_2 та Гайворонської міської ради, в якому просив:

- визнати недійсним рішення Соломіївської сільської ради Гайворонської міської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 287 від 27.01.2015, яким затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою земельної ділянки кадастровий номер :52:000:0226 площею 0,1000 га;

- скасувати державну реєстрацію речового права права власності ОСОБА_2 , здійсненого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис 8769921 щодо земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :52:000:0226 ; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :52:000:0226 площею 0,1000 га, вчинену у Державному земельному кадастрі, та стягнути судові витрати.

стислий виклад позиції сторін

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області №247 від 21.05.2014 надано ОСОБА_2 дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною площею 0,1 га у тому числі по угіддях 0,1 га для будівництва житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , громадської забудови і сільськогосподарського призначення Соломіївської сільської ради. В подальшому рішенням Соломіївської сільської ради № 287 від 27.01.2015 затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передано її у власність за рахунок земель житлової та громадської забудови, яку 18.02.2015 державним реєстратором Гайворонського районного управління юстиції Кіровоградської області проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :52:000:0226 за ОСОБА_2 , як підставу для її вчинення вказано рішення Соломіївської сільської ради №287 від 27.01.2015.

Позивач зазначає, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать у тому числі землі водного фонду які розташовані вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів, згідно класифікація річок України залежно від водозбірної площі басейну річки, річка Південний Буг має площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів та відноситься до великих річок України а тому ширина прибережної захисної смуги для даної річки становить 100 метрів, прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій, окрім земель морського і внутрішнього водного транспорту. При цьому землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, до земель водного фонду належать земельні ділянки, в тому числі зайняті прибережними захисними смугами, оскільки річка Південний Буг належить до великих річок України, тому визначена ширина прибережної захисної смуги для неї становить 100 метрів. Представник позивача в позові зазначає, що відповідно з картою Google та проведеними роботами ДНВП «Картографія» земельна ділянка із кадастровим номером :52:000:0226 розташована в безпосередній близькості від водного об`єкта річка Південний Буг відстань від урізу води до спірної земельної ділянки менше 100 метрів, таким чином на підставі вищенаведених документів та даних Державного земельного кадастру України можна дійти до обгрунтованого висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером :52:000:0226 повністю входить в 100 метрову зону прибережної захисної смуги річки Південний Буг та фактично в силу закону та місця розташування є частиною земель водного фонду, а отже не може перебувати у приватній власності окремого громадянина.

Окрім того, з огляду на приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, Соломіївською сільською радою при наданні її у власність було грубо порушено вимоги статті 122 Земельного кодексу України, оскільки на час прийняття рішень з даного питання вирішення такого питання відносилось до компетенції Кіровоградської обласної державної адміністрації, а після 27.05.2021 - Гайворонської міської ради.

Тобто вказана земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, розташована в прибережній захисній смузі річки Південний Буг в с. Соломія, а тому неправомірно передана у власність ОСОБА_2 як земельна ділянка житлової та громадської забудови.

У поданій відповіді на відзив прокурор додатково вказав, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти не потребує доказування правового титулу. У разі протиправного вибуття об`єктів відповідне порушення, враховуючи їх правовий титул, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності та як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач Гайворонська міська рада Кіровоградської області подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи відсутності представника та прийняти рішення на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_2 у поданих її представником, адвокатом Медведем В. А., відзиві та запереченнях на відповідь на відзив позов заперечила покликаючись на невірно обраний прокурором спосіб захисту. Вказала, що заявлені прокурором вимоги є віндикаційним позовом, а не негаторним. Просила в позові відмовити. Крім того представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Медвідь В. А. просив в позові відмовити.

заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі

Ухвалою від 02.11.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання

30.11.2023 від відповідача Гайворонської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Протокольною ухвалою від 01.12.2023 підготовче засідання відкладено на 21.12.2023.

21.12.2023 від представника відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, яка задоволена протокольною ухвалою від 21.12.2023.

12.01.2024 від представника відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву.

16.01.2024 від позивача надійшла відповідь на відзив.

22.01.2024 від представника відповідачки ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою від 22.01.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

30.01.2024 представником відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні подано заяву про застосування строку позовної давності.

Протокольною ухвалою 29.01.2024 оголошено перерву в судовому засіданні за клопотанням представника відповідачки для підготовки до судових дебатів до 15.02.2024.

12.02.2024 представником відповідачки подано заяву про участь в судовому засіданні 15.02.2024 в режимі відеоконференції, яка задоволена ухвалою суду від 12.02.2024.

Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 344704496 від 30.08.2023 вбачається, що земельна ділянка № :52:000:0226 площею 0,1 газ цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 18.02.2015 на підставі рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 287 від 27.01.2015 належить ОСОБА_2 (а.с. 22-24).

З рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 247 від 21.05.2014 вбачається, що таким надано дозвіл ОСОБА_2 на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки натурі загальною площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для будівництва будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови і сільськогосподарського призначення Соломіївської сільської ради (а.с. 25).

З рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 287 від 27.01.2015 вбачається, що таким затверджено проект землеустрою, розроблений ПП «Геопроект» щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 352115100:52:000:0226, площею 0,1 га в АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 26).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-015 від 16.01.2015 (а. с. 27-31) наданого на заяву ОСОБА_2 щодо земельної ділянки кадастровий № 352115100:52:000:0226 площею 0,1 га вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки виготовлено 24.12.2014 ТОВ «Кіровоградгеоінформ», відомості щодо обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.

З листа Регіонального офісу водних ресурсів у Кіровоградській області Державного агентства водних ресурсів України щодо прибережної захисної смуги в с. Соломія та смт. Завалля № 996/01-12 від 08.09.2023 вбачається, що згідно ст. 88 ВКУ ширина прибережної захисної смуги для великих річок становить 200 м. Так як річка Південний Буг, яка протікає в межах села Соломія має площу водозбору понад 50 тис кв. км, вона відноситься до великих річок України, згідно ст. 79 ВКУ. В Регіональному офісі відсутня інформація про наявність проектної документації щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Південний Буг в межах населеного пункту Соломія та поза ним (а.с. 32-33).

З викопіювань з карт kadastr.live та earth.google.com вбачається місцезнаходження земельної ділянки з кадастровим номером 352115100:52:000:0226, адреса якої АДРЕСА_1 по відношенню до р. Південний Буг та що відстань до такої становить 74 м (а.с. 34, 35).

З листа Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» № 587 від 11.10.2023 та додатків до нього викопіювання з ортофотопланів з нанесеними земельними ділянками, зокрема і ділянкою кадастровий № 352115100:52:000:0226 вбачається, що така знаходиться в межах 100 метрової прибережної смуги ріки АДРЕСА_1 (а.с. 36-38).

З поземельної книги щодо земельної ділянки кадастровий № 352115100:52:000:0226 вбачається, що така площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відомості щодо обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані, власник ОСОБА_2 , дата реєстрації речового права 18.02.2015 (а.с. 42-55).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що: «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом».

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц)».

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 52) вказала, що якщо в принципі за жодних умов не може виникнути право власності, то й володіння є неможливим. Факт володіння майном приводить до того, що в очах сторонніх осіб, які не мають інсайдерської інформації, володілець сприймається як власник майна, якщо немає підстав сумніватися у праві власності володільця. Якщо ж стороннім особам достеменно відомо, що особа не може бути власником майна, то така особа не може сприйматися як власник майна, а тому вона не є володільцем. При цьому розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже й нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 Земельного кодексу України (подібні правові висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших). Тому зайняття земельної ділянки водного фонду або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом (правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 52).

Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності на неї є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-66)).

Тому володіння як фактичний стан відрізняється від права володіння. Права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 67), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 92)).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Такий запис засвідчуватиме, що власник нерухомого майна відновив володіння останнім (постанова від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункти 94, 96)).

Виходячи з мети позову, який у справі № 633/408/18 заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати фізичну особу повернути у відання держави в особі ГУ Держгеокадастру земельну ділянку Велика Палата Верховного Суду інтерпретувала як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння цієї особи на користь власника (див. постанову від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.13)). А у справі № 554/10517/16-ц, оскільки мета позивача була спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста), який не втратив володіння земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду, у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від фізичної особи-набувача, Велика Палата Верховного Суду розглянула вимогу витребувати з чужого незаконного володіння земельну ділянку до земель запасу міської ради як вимогу про повернення цієї ділянки територіальній громаді міста за правилами негаторного позову (див. постанову від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункти 7.48, 7.50)).

Суд з досліджених доказів, які є належними, допустими та достатніми, зокрема - листа Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» № 587 від 11.10.2023 та додатків до нього викопіювання з ортофотопланів, викопіювань з карт kadastr.live та earth.google.com, достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, що відповідно до вимог ЗК України та ВК України відноситься до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Південний Буг.

Отже спірна земельна ділянка не може бути передана до приватної власності. При цьому суд враховує, що в даному випадку земельна ділянка також не входить до винятків, що зазначені в ст. 59 ЗК України та які можуть бути передані в приватну власність.

Відповідно право власності на таку до відповідачки ОСОБА_2 не перейшло.

Згідно положення ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Статтями 152 та 153 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45), у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.

Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06. 2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інші).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83, підпункту «ґ» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України.

У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду.

Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичною особою на спірну земельну ділянку.

Для забезпечення реальної та безперешкодної можливості Державі реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером :52:000:0226 необхідно усунути перешкоди у користуванні нею шляхом визнання недійсним рішення Соломіївської сільської ради від 27.01.2015, яким ОСОБА_2 передано її у власність.

Поряд з тим, слід урахувати, що відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Згідно статті 26 вказаного Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Враховуючи викладене, для забезпечення ефективного захисту Держави щодо земельної ділянки з кадастровим номером :52:000:0226 необхідно усунути перешкоди у користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації прав, здійсненої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації, права власності ОСОБА_2 на цю ділянку.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Статтею 7 вказаного Закону передбачено, що до Повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать: ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст, здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні; ведення поземельних книг та надання витягів із Державного земельного кадастру про земельні ділянки.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр України).

Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку, здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації, веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки (п.4 Положення).

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості щодо цільового призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Земельна ділянка з кадастровим номером :52:000:0226 відноситься до земель водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, а отже не може відноситися до земель житлової та громадської забудови та існувати у встановлених межах.

Водночас, без скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки, землі водного фонду будуть рахуватися у її складі як землі житлової та громадської забудови.

Таким чином, ділянка з кадастровим номером :52:000:0226 не може існувати у встановлених межах, її державна реєстрація повинна бути скасована.

Статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга.

Отже, з метою поновлення інтересів держави, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :52:000:0226 підлягає скасуванню.

Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання. Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс.

Повернення у державну (комунальну) власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.

Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, могла та повинна була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні права на земельну ділянку.

Виходячи з наведеного, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд відхиляє покликання представника позивачки ОСОБА_2 на постанову ВП ВС від 18.01.2023 в справі № 488/2807/17, оскільки предметом спору в такій була земельна ділянка лісового фонду, а не водного, як в даній справі, а отже така судова практика є нерелевантною. А відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Тобто правове регулювання витребування (повернення) земель лісового та водного фонду відрізняються.

З приводу клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності

Враховуючи, що позивачем заявлений негаторний позов, спрямований на усунення порушення, що триває у часі, а строк позовної давності на такий не поширюється, відповідно підстав для застосування строку позовної давності і задоволення даного клопотання немає.

Представництво прокурором інтересів держави в суді

Відповідно до ст. 131? Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Територіальна громада с. Соломія, як власник спірної земельної ділянки делегує Гайворонській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Органом, уповноваженим захищати законні інтереси держави та територіальної громади у спірних правовідносинах є Гайворонська міська рада.

Водночас саме від цього органу місцевого самоврядування виходить правопорушення, наслідком чого є недійсність його рішення, та до Гайворонської міської ради звернуто одну із вимог, тому має місце співпадіння позивача й відповідача в одній особі, а відтак, прокурор самостійно звертається до суду за захистом інтересів держави.

Отже правомірним є звернення до суду прокурора та визначення Гайворонської міської ради співвідповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує, а та в свою чергу є правонаступником безпосереднього порушника Соломіївської сільської ради.

Вирішення питання розподілу судових витрат

Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судовІ витрати, які складаються із судового збору при зверненні із позовом.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 206, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

в задоволенні заяви представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Медвідя В. А. про застосування строків позовної давності відмовити.

Позов заступника керівника Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави (адреса місцезнаходження: вул. Паркова, 13, смт. Голованівськ Кіровоградської області, ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), Гайворонської міської ради (місцезнаходження: 26300, пл. Героїв Майдану, 5, м. Гайворон, Голованівський район, Кіровоградська область, ) про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації права, скасування державної реєстрації земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним рішення Соломіївської сільської ради Гайворонського району Кіровоградської області № 287 від 27.01.2015, яким затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером :52:000:0226 площею 0,1000 га.

Скасувати державну реєстрацію речового права права власності ОСОБА_2 , здійсненого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8769921 щодо земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :52:000:0226 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 11).

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :52:000:0226 площею 0,1 га, вчинену у Державному земельному кадастрі.

Стягнути з ОСОБА_2 та Гайворонської міської ради на користь Кіровоградської обласної прокуратури по 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп сплаченого судового збору з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 26.02.2024.

Суддя: М. В. ВЕНГРИН

Дата документу 15.02.2024