ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 357/1559/22

провадження № 61-16351св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє адвокат Штронда Антон Михайлович, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 16 червня 2023 року у складі судді Орєхова О. І., постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня

2023 рокута додаткову постанову цього суду від 23 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживачів та повернення депозитного вкладу.

Позов мотивовано тим, що 09 січня 2013 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN7052, відповідно до умов якого позивачем було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 євро під 8% річних, строком на 366 днів.

13 січня 2014 року договір № SAMDN7052 від 09 січня 2013 року розірвано, а кошти по даному депозитному договору було виплачено на картковий рахунок № НОМЕР_1 та перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору № SAMDNWFD900, укладеному між сторонами 13 січня 2014 року.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNWFD900 позивачем розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 євро під 8% річних на 366 днів, до 13 січня 2015 року, з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.

Вказував, що 11 січня 2022 року звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу, проте суму вкладу не отримав, як не отримав і відсотки за весь час користування коштами.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь 17 211,87 євро за депозитним договором від 13 січня 2014 року

№ SAMDNWFD900, з яких: 10 881,62 євро - тіло вкладу, 5 181,62 євро проценти, 778,11 євро - 3% річних на суму вкладу та 370,52 євро - 3% річних на суму процентів.

Короткий зміст судових рішень першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 31 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за депозитним договором від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD900 у розмірі 10 881,62 євро, суму нарахованих відсотків у розмірі 5 181,62 євро, 3% річних на суму вкладу у розмірі 778,11 євро та 3% річних на суму процентів у розмірі 370,52 євро, загалом 17 211,87 євро. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 6 760,82 грн.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2023 року стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь

ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Судові рішення першої інстанції мотивовані тим, що відповідач не виконує вимоги вкладника, не повертає позивачу належні йому кошти разом із нарахованими процентами, а тому слід стягнути з банку на користь позивача суму вкладу, нараховані на неї проценти, а також три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем розмір таких витрат

30 000 грн не є співмірним із складністю справи, фактичним обсягом часу, який міг би витратити адвокат на виконання відповідних робіт або надання послуг, обсягом виконаних робіт та наданих послуг, що були дійсно необхідними та пов`язаними з розглядом справи, а тому дійшов висновку про їх зменшення до 15 000 грн.

Короткий зміст судових рішень апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня

2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 червня 2023 року - без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі

10 000,00 грн.

Судові рішення апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідач не виконав вимоги договору вкладу, не повернув належні позивачу кошти, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором вкладу у заявленому позивачем розмірі. Також суд апеляційної інстанції погодився із розміром витрат на правову допомогу, який визначив суд першої інстанції, зазначивши, що такий розмір відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.

При цьому суд апеляційної інстанції стягнув з банку на користь позивача понесені останнім витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у повному обсязі, оскільки вважав, що такі витрати є доведеними та співмірними зі складністю справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційних скаргах АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щосуди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеним з позивачем договором вкладу, а тому новим боржником за цим договором є фінансова компанія, а не банк, із позовом до якої позивач не звертався, а тому суди мали б відмовити у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи. Зазначає, що суди помилково стягнули три проценти річних нарахованих на проценти, оскільки такі нараховуються на тіло вкладу. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір судового збору, оскільки на момент подання позову позивач повинен був сплатити 5 532, 22 грн, виходячи із 1% від ціни позову на день його подання, однак суд вважав, що такий становить 6 780, 82 грн, з огляду на зміну курсу валют на дату ухвалення судового рішення. Вважає, що чинним законодавством не передбачено право суду здійснювати коригування розміру судового збору відповідно до валютних коливань, дати ухвалення судового рішення та встановлює виключно один факт відповідно до якого здійснюється таких обрахунок - дата звернення до суду з позовом.

Зазначає, що розмір стягнутих судами попередніх інстанцій витрат на правову допомогу є недоведеним, неспівмірним із складністю справи та не відповідає обсягу наданих адвокатом послуг.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня

2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 16 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2024 року прийнято до провадження касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 січня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN7052, відповідно до умов якого позивачем було розміщено депозитний вклад у розмірі 9 950,08 євро під 8% річних, строком на 366 днів.

На підтвердження внесення вкладу на рахунок у розмірі 9 950,08 євро, позивачем додано до позовної заяви квитанцію, видану АТ КБ «Приватбанк».

У подальшому договір від 09 січня 2013 року № SAMDN7052 розірвано, а кошти по даному депозитному договору виплачено на картковий рахунок № НОМЕР_1 та перераховано банком на депозитний рахунок по депозитному договору №SAMDNWFD900, укладеному 13 січня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до умов депозитного договору №SAMDNWFD900, ОСОБА_1 було розміщено депозитний вклад «Стандарт» в сумі 10 881,62 євро під 8% річних на 366 днів, до 13 січня 2015 року, з помісячним нарахуванням процентів, який вважається укладеним з дня надходження коштів в банк та підлягає щорічній пролонгації за умови відсутності заяви вкладника про його розірвання.

Вказане підтверджується і наданою з боку АТ КБ «Приватбанк» випискою.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Романченко О. М. 26 грудня

2019 року звертався до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу та відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу, яка була отримана АТ КБ «Приватбанк» 28 грудня

2019 року, про що свідчить відповідний штамп банку.

11 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про відмову від автоматичного продовження депозитного вкладу та просив належні йому грошові кошти перерахувати на його рахунок, який додавався.

Матеріали справи не містять відповіді АТ КБ «Приватбанк» на таке звернення.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач не виконав вимоги договору вкладу, не повернув належні позивачу кошти разом із нарахованими процентами зі спливом встановленого договором строку, дійшли правильного висновку про стягнення з банку на користь ОСОБА_1 заборгованість за тілом вкладу у розмірі 10 881, 62 євро та процентами у розмірі 5 181,62 євро, нарахованими в межах дії договору вкладу, з 14 лютого 2014 року до 01 січня 2020 року.

Також, установивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення позивачу суми вкладу та нарахованих процентів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк»на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних з 02 січня 2020 року до 20 травня 2022 року у розмірі 1 148,63 євро.

Вказаний розмір заборгованості відповідач не спростував.

Єдиним доводом касаційної скарги щодо незаконності судових рішень в частині стягнення заборгованості за договором вкладу є те, що 17 листопада 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, зокрема за укладеними з позивачем договором вкладу, а тому на думку відповідача новим боржником за цим договором і належним відповідачем у справі є фінансова компанія, а не банк.

Відхиляючи ці доводи касаційної скарги Верховним Судом враховано, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом, а оскільки банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк»

є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем

у справі.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження

61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави є помилковими, оскільки за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Щодо доводів касаційних скарг про незаконність додаткового рішення суду першої інстанції та додаткової постанови суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої

статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції надано договір про надання правової допомоги від 23 грудня 2019 року, додаткові угоди до договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2022 року та від 31 грудня 2022 року, акт виконаних робіт від 01 червня 2023 року із детальним описом таких послуг на суму 30 000 грн (підготовлено позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, відповідь на відзив, заяву про зменшення позовних вимог, клопотання про поновлено провадження у справі, заяву про ухвалення додаткового рішення, взято участь у судових засіданнях 14 червня 2022 року та 31 травня 2023 року).

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих ОСОБА_2 послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно вважав, що відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 15 000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Крім того, на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції надано договір про надання правової допомоги від 23 грудня 2019 року, додаткові угоди до договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2022 року та від 31 грудня 2022 року, акт виконаних робіт від 07 жовтня 2023 року із детальним описом таких послуг на суму 10 000 грн (підготовлено клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, відзив на апеляційну скаргу, заяву про ухвалення додаткового рішення, взято участь у судовому засіданні 05 жовтня 2023 року).

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність

ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом обсягу роботам, часу, виплаченого гонорару, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь пощивача витрати на правову допомогу у заявленому останнім розмірі.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів сплати коштів за надані адвокатом послуги, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19,

від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження

№ 61-7641св21.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 16 червня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 рокута додаткову постанову цього суду від 23 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара