ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Чернівці

Справа № 725/3753/23

Провадження №22-ц/822/39/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Скорейко В.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2023 року звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVMWGK00000006. Згідно з умовами договору позивач отримав кредит у розмірі 118 995,00 дол. США терміном до 04.08.2025 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань перед Банком ОСОБА_1 було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

У 2016 році внаслідок невиконання кредитних зобов`язань позивачем АТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки зареєструвано право власності на предмет іпотеки за собою.

Проте, незважаючи на задоволення Банком своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, АТ КБ «ПриватБанк» і надалі висуває вимоги до ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитом.

У пункті 3.1.5 договору іпотеки № CVMWGA00000006 від 09.08.2005, передбачено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або Кредитним договором Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет Іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу.

Пунктом 5.4 іпотечного договору сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пунктом 5.5.1. іпотечного договору сторони погодили, що у випадку невиконання Позичальником письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за кредитним договором у встановлений Іпотекодержателем строк, такі вимоги Іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом.

У частині 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент задоволення банком своїх вимог на предмет іпотеки).

АТ КБ «ПриватБанк», реалізувавши право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, набуло у власність майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором.

Юридичним наслідком виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 Цивільного кодексу України є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником/третьою особою зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що в силу частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними та припиненими, у тому числі й щодо тієї суми боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки.

Просив розірвати кредитний договір № CVMWGK00000006 від 05 серпня 2005 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у зв`язку позасудовим врегулюванням спору.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі кредитний договір забезпечений декількома видами забезпечення іпотекою та договорами поруки. Договори поруки укладені між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кожним окремо, за умовами яких останні взяли на себе зобов`язання відповідати за виконання ОСОБА_5 кредитних зобов`язань в солідарному порядку, тому застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) є передчасним. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне та задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання не виключає можливості стягнення заборгованості за основним зобов`язанням в інший спосіб.

На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Вказує на те, що банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі розділу 5 іпотечного договору CVMWGA00000006 від 09 серпня 2005 року.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», яка діяла на момент задоволення банком своїх вимог на предмет іпотеки).

АТ КБ «ПрнватБанх», реалізувавши право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, набуло у власність майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором.

Зазначає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними та припиненими, у тому числі й щодо тієї суми боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 05 серпня 2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVMWGK00000006 (а.с. 4-5), за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 118 995,00 дол. США терміном до 04.08.2025 року.

Згідно з іпотечним договором № CVMWGKА00000006 від 09 серпня 2005 року в якості забезпечення виконання зобов`язань перед Банком ОСОБА_1 було передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 09 грудня 2020 року у справі № 725/2305/20 (а.с. 9-12) у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, та зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приват Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання кредитного договору припиненим відмовлено.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці 05.09.2022 у справі № 725/1734/22 (а.с. 13-15) кредитний договір № CVMWGKА00000006 від 09.08.2005, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 визнано припиненим.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 02.02.2023 (а.с. 16-21) рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці 05.09.2022 скасовано, у позові ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено через обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту, який не передбаченого законом, - вимоги про визнання кредитного договору припиненим, тоді коли зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено (а.с. 22-23), що на підставі іпотечного договору ВСІ/320073,320074 від 09.08.2005 ПАТ КБ «ПриватБанк» 20.09.2016 став власником об`єкту житлової нерухомості в АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України).

За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.

Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.

З рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 грудня 2020 року у справі № 725/2305/20 вбачається, що з метою забезпечення виконання боржником зобов`язання за кредитним договором №CVMWGK00000006 між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожним окремо, укладено договори поруки, за умовами яких останні взяли на себе зобов`язання відповідати за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань в солідарному порядку (а.с. 9-12).

За таких обставин, судом першої інстанції правильно вказано, що у даній справі кредитний договір №CVMWGK00000006 від 05 серпня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , забезпечений декількома видами забезпечення іпотекою та договорами поруки.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За правилами частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) викладено висновок щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У частині другій вказаної норми права зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними (частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що АТ КБ «ПриватБанк», як кредитор, скористалося своїм правом позасудового врегулювання шляхом набуття у власність майна, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором (домоволодіння) на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, врахував відповідні норми Закону Україну «Про іпотеку», у тому числі, статтю 36 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів звертає увагу на те, що указана норма передбачає таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора-іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання зобов`язання припиняється, а усі наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) зазначено про те, що забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно. Кредитор не позбавляється права реалізувати звернення стягнення за забезпечувальними акцесорними договорами, у разі якщо строк на таку реалізацію не сплив (пункти 86, 88).

У пунктах 99, 100 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі, якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін.

Отже, у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

У справі, яка переглядається, установлено, що позасудове звернення стягнення здійснено на предмет іпотеки. Разом з тим, у цій справі кредитне зобов`язання забезпечено також й іншим способом - порукою. А тому застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора у цій справі є неможливим.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 295/1416/15-ц (провадження № 61-13242 св 22).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 щодо розірвання спірного кредитного договору укладеного між сторонами, оскільки він також забезпечений договором поруки.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 07 лютого 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк