Провадження № 22-ц/801/453/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуСправа № 127/22979/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Пенсійний фонд України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Пенсійного фонду України про стягнення заробітної плати. Зазначала, що вона багато років працювала в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, що підтверджується записами у трудовій книжці. Наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі - управління) від 28.12.2022 року №326-к/тр позивача було переведено з 29.12.2022 року на посаду заступника начальника фінансово економічного відділу Управління з посадовим окладом згідно штатного розпису. Наказом управління від 11.04.2023 року 62-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника фінансово економічного відділу управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

01 січня 2023 року Фонд соціального страхування реорганізовано шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, тому його правонаступником є Пенсійний фонд України.

Однак, у 2023 році їй не була нарахована та виплачена матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань, виплата якої передбачена Положенням про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України 10.10.2017 року № 52 із змінами та доповненнями внесеними постановами від 26.12.2019 року № 13 та від 25.02.2021 року. Зверненням від 04.04.2023 року вона просила голову комісії з реорганізації управління розглянути та задовольнити заяву від 04.04.2023 року про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань, однак, з 04.04.2023 року по день звільнення матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань не виплачена.

Вважає, що невиплата матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань порушує право позивача на заробітну плату, гарантоване Конституцією України, КЗпП, ЗУ «Про оплату праці», та Положенням № 52.

Крім того, згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців. Просила суд, зобов`язати Пенсійний фонд України нарахувати та виплатити їй матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу. Зобов`язати Пенсійний фонд України виплатити їй середній заробіток за кожен день затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців.

Рішенням Вінницького міського суду від 04 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що висновок суду першої інстанції є хибним та ґрунтується на припущеннях, оскільки в тимчасовому кошторисі управління передбачались видатки на виплату працівникам матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

У відзиві на апеляційну скаргу Пенсійний фонд України вважає, оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги надуманими, такими, що висновків по суті вирішення позовних вимог не спростовують.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про день місце і час судового засідання, про що свідчать дані трекінгу АТ «Укрпошта», у судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе слухати справу без участі позивача.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 01.08.2017 року № 262-к/тр (запис №21 трудової книжки) ОСОБА_1 . Було прийнято з 03.08.2017 року на посаду головного спеціаліста відділу фінансово економічної діяльності управління за строковим трудовим договором (а.с.10-11).

Наказом управління від 28.12.2022 року №326-к/тр позивача було переведено з 29.12.2022 року на посаду заступника начальника фінансово економічного відділу управління з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 11).

Наказом управління від 11.04.2023 року 62-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника фінансово економічного відділу Управління у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.12).

Зверненням від 04.04.2023 року ОСОБА_1 просила голову комісії з реорганізації управління розглянути та задовольнити заяву від 04.04.2023 року про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань (а.с.13-14).

З 04.04.2023 року по день звільнення матеріальна допомога на вирішення соціально побутових питань не виплачена, що підтверджується довідкою № 94-Ф (а.с.33).

Тимчасовим кошторисом робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на квітень місяць 2023 року в розрахунку фонду оплати праці було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн., проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року № 574-06-1 вилучені з кошторису в сумі 924,3 тис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» (а.с.78-79).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ до обов`язкових виплат належать: заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Роботодавці мають право встановлювати в локальних актах додаткові, в порівнянні з чинним законодавством, гарантії, зокрема, при звільненні. Колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.03.2018 року, зареєстрованим 27.04.2018 року за №155, виплату будь-яких інших додаткових гарантій при звільненні не передбачено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як передбачено ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

У п.п. 6.1-6.1.9 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління ФССУ від 03.04.2015 року № 8, зазначено, що джерелами формування коштів Фонду соціального страхування України є, зокрема, асигнування з державного бюджету, страхові внески страхувальників та застрахованих осіб, капіталізовані платежі

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, що діяла до 01.01.2023 року) бюджет ФССУ затверджує Кабінет Міністрів України.

Постановою правління ФСС України від 10.10.2017 року № 52 (введено в дію з 01.01.2018 року) викладено в новій редакції Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України (далі - Положення № 52).

Згідно з п. 1.2. Положення № 52 (із змінами, внесеними постановою правління ФССУ від 25.02.2004 року № 15) структура фонду оплати праці працівників Фонду включає наступні складові: посадовий (місячний оклад); надбавка за вислугу років; надбавка за інтенсивність праці; доплата за виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника; щомісячна премія; одноразова премія; матеріальна допомога (на оздоровлення для вирішення соціально-побутових питань).

Згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 114/8713, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входить до заробітної плати, хоча й виплачується за рахунок фонду оплати праці установи.

Відповідно до п. 6.1 Положення № 52 (із змінами, внесеними постановою правління ФССУ від 25.02.2021 № 15) матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань працівникам Фонду соціального страхування України надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу, один раз на календарний рік.

Пунктом 6.2 Положення № 52 передбачено, що рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень.

Правова природа матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань обумовлена обставинами її надання (наприклад одруження, народження дитини, оплата лікування, поховання, пожежа). Конкретних підстав надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у нормативних документах немає, хоча вони можуть бути визначені колективним договором. Якщо такого визначення не має, то вагомість підстав визначає сам керівник.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду по справі №620/17864/21 від 31 травня 2023 року та №492/7/17 від 28 квітня 2020 року.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Відповідно до п 6.5. Положення № 52 виплата матеріальних допомог на вирішення соціально побутових питань та на оздоровлення, передбачених п. 6.1 Положення №52, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів.

Згідно з п. 1.4. Положення № 52 фінансування витрат на виплату працівникам основної, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та і компенсаційних виплат, передбачених цим Положенням здійснюється за рахунок фонду оплати праці в межах затверджених видатків виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів на оплату праці.

Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - це вид допомоги, який не є обов`язковим, надається за рішенням керівника в межах затвердженого фонду оплати праці. Це означає, що у випадку недостатності коштів фонду оплати праці, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачується.

По справі встановлено, що тимчасовим кошторисом робочих органів ВД ФССУ на І квартал 2023 року видатки на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань затверджені не були. Тимчасовим кошторисом робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на квітень місяць 2023 року в розрахунку фонду оплати праці було затверджено видатки на виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 715,9 тис. грн., проте листом Фонду соціального страхування від 11.04.2023 року №574-06-1 були вилучені з кошторису кошти в сумі 924,3 тис. грн. по КЕКВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» (а.с.78-79).

Вказане свідчить, що кошти у межах економії були витребувані з рахунків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, відтак можливість провести виплату матеріальної допомоги позивачу для вирішення його соціально-побутових питань була відсутня.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 року у справі № 620/17864/21 та у постанові від 28.04.2020 року у справі № 492/7/17 виснував, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівництва.

У даній справі, враховуючи, що управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області виплата матеріальної допомоги здійснювалась виключно за наявності коштів та у межах економії фонду оплати праці, дії відповідача відповідали нормам трудового законодавства та Положенню №52.

Крім цього, у разі звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ до обов`язкових виплат належать: заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

Суд першої інстанції правильно врахував, що колективним договором, прийнятим на загальних зборах трудового колективу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 29.03.2018 року, зареєстрованим 27.04.2018 року за №155, виплату будь-яких інших додаткових гарантій при звільненні не передбачено.

Доводи апеляційної скарги про те, що в управлінні були наявні кошти на оплату праці є безпідставними, як не підтвердженні допустимими, достовірними і достатніми доказами. Ба більше, позивачці булла відома ці інформація, оскільки вона перебувала на посаді заступника начальника фінансово - економічного відділу УВД ФССУ у Вінницькій області і з інформацією щодо вилучення з кошторису 924,3 тис. грн. по КЕЕВ 2100 «Оплата праці і нарахування на заробітну плату» була ознайомлена, зазначене підтверджується резолюцією «До виконання ОСОБА_1 » на листі ФССУ від 11.04.2023 року № 574 -06 -1 (а.с.78-79).

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та підлягають відхиленню апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, судові витрати, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук