Справа № 447/2598/22 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/3417/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки Ратича Т.М. , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року в складі судді Головатого А.П. в справі за позовом ОСОБА_1 у її та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

встановив:

У листопаді 2022 року позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом в своїх інтересах, а ОСОБА_1 також у інтересах ОСОБА_4 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, просисили стягнути на їх користь моральну шкоду в розмірі по 700 000,00 грн. кожному, заподіяну внаслідок вчинення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Вимоги обґрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в Центрі космічних досліджень та зв`язку Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, трагічно загинув її чоловік та батько її дітей ОСОБА_7 .

Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 27.06.2022 у справі №445/634/22, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 13.10.2022, ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Судом встановлено те, що солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем Національної гвардії України, у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 13, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 5 ст. 10 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ 01.02.2016 №70, ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 16 год. 20 хв., сидячи на підлозі на відведеному місці для відпочинку у приміщенні кімнати № НОМЕР_2 , що розташована на другому поверсі будівлі Центру космічних досліджень та зв`язку Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, за адресою: урочище «Під азимутом» Сасівська сільська рада Золочівського району Львівської області, діючи необережно, а саме не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, тримаючи в руках автомат Калашникова (АК-74), споряджений магазином, у якому містилися набої калібру 5.45 мм до вказаного автомата у кількості 30 штук, направленим в сторону солдата ОСОБА_7 , перевів запобіжник автомата у положення одиночного вогню та шляхом відведення затвору в крайнє заднє положення та вільного його повернення вперед дослав патрон у патронник автомата Калашникова (АК-74), після чого здійснив постріл. Унаслідок пострілу, який відбувся через порушення солдатом ОСОБА_6 правил поводження зі зброєю, військовослужбовець ОСОБА_7 , який на момент пострілу сидів навпроти нього, отримав тілесне ушкодження у вигляді наскрізного, вогнепального, кульового поранення голови з ушкодженням кісток черепа і речовини головного мозку, що призвело до смерті останнього.

На момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 працював водієм автомобільної групи відділення матеріально-технічного забезпечення стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у військовому званні «солдат».

Неправомірними суспільно-небезпечними діями засудженого ОСОБА_6 позивачам завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблем, одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, і часова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності.

Наслідки перенесеної події призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього. Протиправною поведінкою засудженого порушено їхні актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації.

Крім цього, наслідки події, що відбулась ІНФОРМАЦІЯ_1 з вини засудженого ОСОБА_6 , потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, в т.ч. на проведення правових заходів, обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Оскільки, понесені позивачами моральні страждання не можна відшкодувати в повному обсязі, позаяк немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, і будь-яка компенсація не може бути адекватною їхнім душевним стражданням, вони оцінюють моральну шкоду, враховуючи вимоги розумності і справедливості у розмірі по 700 000 грн. (сімсот тисяч гривень 00 коп.) кожному. Просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 у її та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану кримінальним правопорушення у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду завдану кримінальним правопорушення у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_5 моральну шкоду завдану кримінальним правопорушення у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 коп.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь держави судовий збір у розмірі 15 000 ( п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

Рішення суду оскаржила представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України ОСОБА_3 , вважає рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджується із обґрунтуванням судом нормами матеріального права обов`язку військової частини відшкодовувати відповідну шкоду.

Зокрема, вироком суду лише ОСОБА_6 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, жодної протиправної дії та наявності причинного зв`язку між діями посадових осіб військової частини не встановлено, тому суд прийшов помилкового висновку, що неправомірними діями останньої було завдано моральну шкоду.

Також, суд не дослідив, що завдання шкоди відбулося не у зв`язку з виконанням обов`язків винною особою, як військовослужбовця.

Так, якщо шкода завдана працівником у робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде.

Стверджує, що дії ОСОБА_6 не пов`язані з виконанням ним службових обов`язків, оскільки коли відбулась зазначена подія, з особовим складом даного підрозділу стрільби не організовувалися, жодних заходів, які б потребували використання зброї не проводилося, а сама смерть ОСОБА_7 відбулася раптово, внаслідок неправомірних дій іншого військовослужбовця.

Також зазначає, що ОСОБА_6 проходив службу на посаді водія, при цьому, шкода завдана не під час виконання ним службових обов`язків за посадою водія.

Покликається на судову практику, зокрема, при деліктних зобов`язаннях треба доводити не тільки факт заподіяння шкоди внаслідок протиправного діяння, але й виникнення такого діяння внаслідок неналежного виконання чи невиконання особою покладених на нього службових чи інших обов`язків.

У цьому контексті зазначає, що у вироку суду встановлено, що засуджений ОСОБА_6 відпочивав, сидячи на підлозі та жодного завдання у тому числі бойового не виконував, відтак, завдання шкоди відбулося не в зв`язку з виконанням його обов`язків як військовослужбовця, тому правові підстави покладення на військову частину НОМЕР_1 НГ України відповідальності за наслідками вчинення злочину, відсутні.

Також вважає, що суд не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань.

Зазначає, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю такого, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та зазначенням наслідків цього правопорушення для його особистості і такий має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Вважає, що стягнення моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. на кожного члена сім`ї загиблого прийнято судом без жодних доказів у справі, крім усних показань позивачки щодо моральних страждань.

Суд стягнув моральну шкоду на підставі копій документів, що встановлюють паспортні дані позивача, при цьому, чим підтверджуюється факт заподіяння моральних страждань, суд не дослідив, а позивачем такі страждання документально не підтверджені.

Таким чином, розмір завданої моральної шкоди підлягає дослідженню на предмет розумності, виваженості та справедливості.

Також зазначає, що військова частина виконала свій обов`язок перед членами сім`ї загиблого військовослужбовця, передбачений ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виплативши одноразову грошову допомогу дружині та неповнолітнім дітям.

Покликаючись на ст. 1207 ЦК України зазначає, що шкода завдана злочином, відноситься на рахунок держави виключно, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо ця особа є неплатоспроможною.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

20.02.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення без змін. Просить стягнути судові витрати на правову допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обставини події встановлені вироком Золочівського районного суду Львівської області від 27.06.2022 є обов`язковими та враховуються судом при розгляді справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Врахувавши відповідні положення норм матеріального права, суд зазначив, що володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Таким чином, оскільки військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Таким чином, на Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, як на володільця на праві оперативного управління військового майна, зокрема вогнепальної зброї, з якої ОСОБА_7 було заподіяно смерть, покладено обов`язок з відшкодування моральної шкоди.

Врахувавши, що у зв`язку із смертю ОСОБА_7 , позивачам у справі заподіяно моральну шкоду, яка полягає у заподіянні великих душевних страждань пов`язаних зі смертю чоловіка та батька, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивачів в рахунок компенсації моральної шкоди по 500000,00 грн. кожному.

Крім цього, суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України судовий збір у справі у розмірі по 5000,00 грн. за кожну позовну вимогу, а разом 15 000,00 грн. на користь держави.

При вирішення спору, суд врахував правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц та в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 в справі № 592/4160/17.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що вироком Золочівського районного суду Львівської області від 27.06.2022 у справі № 445/634/22, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 13.10.2022, ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Судом встановлено те, що солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем Національної гвардії України, у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 13, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 5 ст. 10 розділу І Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю, затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ 01.02.2016 № 70, ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 16 год. 20 хв., сидячи на підлозі на відведеному місці для відпочинку у приміщенні кімнати № НОМЕР_2 , що розташована на другому поверсі будівлі Центру космічних досліджень та зв`язку Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України, за адресою: урочище «Під азимутом» Сасівська сільська рада Золочівського району Львівської області, діючи необережно, а саме не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, тримаючи в руках автомат Калашникова (АК-74), споряджений магазином, у якому містилися набої калібру 5.45 мм до вказаного автомата у кількості 30 штук, направленим в сторону солдата ОСОБА_7 , перевів запобіжник автомата у положення одиночного вогню та шляхом відведення затвору в крайнє заднє положення та вільного його повернення вперед дослав патрон у патронник автомата Калашникова (АК-74), після чого здійснив постріл. Унаслідок пострілу, який відбувся через порушення солдатом ОСОБА_6 правил поводження зі зброєю, військовослужбовець ОСОБА_7 , який на момент пострілу сидів навпроти нього, отримав тілесне ушкодження у вигляді наскрізного, вогнепального, кульового поранення голови з ушкодженням кісток черепа і речовини головного мозку, що призвело до смерті останнього.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 01.04.2022, актовий запис № 97 (а.с. 14).

Позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2001, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_4 , актовий запис № 119 (а.с. 13).

Померлий ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 9-11).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини події, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

Звертаючись з позовними вимогами, позивачка ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що внаслідок події, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 з вини ОСОБА_6 , за що останній засуджений до 6 років позбавлення волі, їй та їх спільним і померлим чоловіком ОСОБА_7 дітям, завдано моральні страждання, моральну шкоду оцінювала з врахуванням вимог розумності і справедливості, у розмірі по 700 000 грн. кожному, яку просила стягнути у судовому порядку.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст.367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Так, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

В свою чергу, за змістом ч.ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Таким чином, дійсно володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Разом з цим, позовні вимоги у даній справі пред`явлені не до винної особи, а до військової частини Національної гвардії України.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Колегія суддів виходить з того, що діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами бойової техніки, зокрема автоматів, має ознаки джерела підвищеної небезпеки.

Таки чином, у справі, що переглядається, йде мова про шкоду, завдану діяльністю пов`язаною із використанням джерела підвищеної небезпеки, яке є військовим майном і закріплене за військовою частиною, при цьому, питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, вирішено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також ЗСУ).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно із частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду завдану позивачам у справі, яку їм було заподіяно внаслідок порушення правил поводження зі зброєю військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_6 , що заподіяло смерть чоловіка та батька позивачів, покладається на Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, є обґрунтованим та узгоджується із наведеними вище положеннями закону та позицією касаційного суду.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України є юридичною особою, ідентифікаційний код - НОМЕР_5 , місцезнаходження АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 123).

Джерелом підвищеної небезпеки у спірних правовідносинах є стрілецька зброя, а саме автомат Калашникова (АК-74) з магазином та патронами до нього калібру 5.45, серійний номер НОМЕР_6 що належить Військовій частині НОМЕР_1 , при цьому, солдат ОСОБА_6 перебував у службових відносинах з Військовою частиною.

Таким чином, суб`єктом цивільно-правової відповідальності за спричинену позивачам шкоди є Військова частина НОМЕР_1 , як володілець джерела підвищеної небезпеки - автомата Калашникова (АК-74), з якою військовослужбовець ОСОБА_6 знаходився в службових відносинах.

Будь яких обставин про те, що військовослужбовець ОСОБА_6 перебуваючи на службі використовував зброю, яка не належала Військовій частині НОМЕР_1 , відповідачем не надано, а колегією суддів не встановлено.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551-XIV від 24.03.1999, яким затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут). Дисциплінарний статут визначає, що усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, є безпідставними та спростовуються вищевказаними нормами закону.

Що стосується самої ж вимоги про відшкодування моральної шкоди, то таку, як зазначалося вище, позивачка обґрунтовує характером та глибиною моральних страждань, вимушеними змінами у житті, тривалістю негативних наслідків.

Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_4 в інтересах якого звернулася до суду ОСОБА_1 є правосуб`єктними, тобто вправі вимагати та доводити завдану їм моральну шкоду, у зв`язку зі загибеллю їх батька та чоловіка.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповіднодо ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Зокрема, серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України є висновок експерта.

Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.

У контексті зазначеного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та вказуючи на відсутність будь яких експертних висновків з цього приводу, військова частина з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачів, не зверталася, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Так, сторона відповідача у контексті заперечень свої доводи з цього приводу зводить фактично до того, що висновки суду в частині визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи, а відповідні доводи позивачів такими, що документально не підтверджені.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідна позиція представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України є незрозумілою, оскільки стверджуючи про відсутність підстави для задоволення позову, а відтак про недоведеність позовних вимог, тобто відсутність у позивачів моральних страждань, як таких, представник відповідача просить про оцінку стягнутого розміру шкоди на предмет розумності, виваженості та справедливості, іншими словами не заперечує про заподіяння такої в принципі.

Колегія суддів виходить з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Як вже зазначалося вище, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів враховуючи обставини справи та ставлячись з максимальним розумінням до втрат, яких зазнали позивачі, як діти та дружина померлого внаслідок події, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1, погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розміру присудженої моральної шкоди та вважає, що підстави для зменшення такого відсутні.

Так, надаючи оцінку та аналізуючи обставини справи з погляду можливих страждань (душевних та фізичних), які може зазнати людина у зв`язку із втратою рідної особи, колегія суддів приходить висновку, що стягнуті на користь позивачів грошові суми у рахунок відшкодування моральної шкоди, відповідають принципу розумності та справедливості.

Також апеляційний суд бере до уваги те, що втрата і біль, які пережили позивачі та продовжують переживати є непоправними, оскільки близька їм та рідна людина загинула за обставин, на які самостійно не могла вплинути, тобто її не повернеш, відтак жодний грошовий розмір моральної шкоди не може бути належною сатисфакцією та у повній мірі покрити таку.

Не спростовує висновків суду і покликання в апеляційній скарзі на те, що на обґрунтування позовних вимог позивачами подано копії відповідних документів, оскільки такі у належний спосіб завірені, щодо виплати одноразової грошової допомоги дружині та неповнолітнім дітям, то такий обов`язок відповідач виконав у силу вимог закону, а саме ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», при цьому, право на відшкодування моральної шкоди є суб`єктивним правом особи, яке позивачі реалізували у судовому (примусовому) порядку.

Покликання сторони відповідача на ст. 1207 ЦК України не є релевантним, оскільки не стосується спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується судових витрат, оскільки як зазначалось вище представник Ратич Т.М. у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути витрати на правову допомогу, колегія суддів виходить із такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що Львівський апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишити у законній силі оскаржуване рішення, вимога представника є підставною, тому апеляційний суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат, керуючись загальними правилами розподілу таких.

Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження обґрунтованості витрат на правничу допомогу представником Ратич Т.М. подано Договір про надання правової допомоги від 12.02.2024.

За умовами цього договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, який становить 10000,00 грн (п. 2.3 договору).

Як вже зазначалося вище це ті кошти, які слідуючи договірним зобов`язанням понесені позивачкою ОСОБА_1 при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, тобто суто на стадії апеляційного перегляду.

В свою чергу, при визначенні гонорару сторонами договору враховано обсяг і час роботи, що потрібний для належного виконання доручення, ступінь складності правових питань, необхідність виїзду у відрядження, вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх, особливі або додаткові вимоги клієнта, характер і тривалість професійних відносин адвоката та клієнта, професійний довід та репутацію адвоката.

Колегія суддів виходить з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Враховуючи складність справи, ціну позову, тривалість розгляду справи та об`єм наданих послуг, колегія суддів приходить переконання, що заявлені представником позивачки суми на відшкодування судових витрат на правову допомогу є завищеними.

Так, дійсно слідуючи правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 19.02.2020, справа № 755/9215/15-ц, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з цим, процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вже зазначалося, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

В свою чергу, визначивши гонорар у фіксованій сумі 10000,00 грн. представник Ратич Т.М. у жодних із наданих ним доказів на підтвердження підставності визначеної суми на правову допомогу не зазначив, з розрахунку якого часу потраченого адвокатом, визначена така сума, що унеможливлює колегії суддів встановити вартість (еквівалент) потраченої адвокатом години робочого часу для представництва у цій справі.

Крім цього, враховані сторонами договору про надання правової допомоги положення при визначенні гонорару адвоката не належать до відповідних послуг, а відтак, на переконання колегії суддів, не можуть закладатися у вартість таких.

Таким чином, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, результат розгляду такої, складність та важливість такої для сторін, колегія суддів вважає, що заяву представника Ратича Т.М. необхідно задовольнити лише частковохоча б з погляду зазначених вище обставин.

Іншими словами, категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 , буде 3000,00 грн.

Не може залишитися поза увагою суду і те, що адвокат Ратич Т.М. складав лише один процесуальний документ, а саме відзив на апеляційну скаргу, який не є обов`язковим, та не належить до таких, що унеможливлюють розгляд справи по суті.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу понесених на стадії апеляційного розгляду справи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 березня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк