П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21лютого 2024року м. Київ

Справа № 755/12412/23-ц

Провадження: № 22-ц/824/4329/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Верланова С. М.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Слєпухи Олени Сергіївни в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року, постановлену під головуванням судді Марфіної Н. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

у с т а н о в и в:

У серпні 2023 року до суду звернувся ОСОБА_2 із вказаним позовом, в якому просив суд здійснити поділ майна подружжя, а саме стягнути з ОСОБА_1 на його користь вартості проведення ремонтно-будівельних робіт житлової квартири АДРЕСА_1 , у сумі: 879 691 24 грн, стягнути з ОСОБА_1 на його користь витрат на покупку транспортного засобу Mazda 6, 2018 року випуску, об`єм двигуна 2488 см3, номер кузова НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 16.11.2021 року у сумі 5 494, стягнути з ОСОБА_1 на його користь суми вкладень у банківських установах станом на 17 червня 2023 року та суми коштів, витрачених відповідачем за період часу з 17 червня 2020 року по 17 червня 2023 року не в інтересах сім`ї.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та шляхом встановлення заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно,у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу вказаного майна.

Зазначив, що враховуючи значний розмір ціни позову, а також те, що відповідачка до розірвання шлюбу і після цього зняла спільні кошти зі свого банківського рахунку (більше 60 тис. доларів США) і витратила їх, про що позивачу не повідомила, останній вважає за необхідне забезпечити позов. Вказує, що відповідачка постійно проживає за кордоном та вимагає від позивача його зняття з реєстрації у вказаній квартирі. У відповідача немає іншого майна, тому існує ризик що відповідачка відчужить квартиру, що унеможливить стягнення із неї спірних грошових коштів. На думку позивача, запропонований спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково.

В межах сум у розмірі 879691 грн. 24 коп. та у розмірі 5494 доларів США, що станом на час постановлення цієї ухвали за офіційним курсом НБУ еквівалентно 199761 грн. 84 коп., накладено арешт на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Слєпуха О. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанціїта постановити нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що саме лише посилання позивача в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Звертала увагу суду і на те, що відсутні будь-які докази, що ОСОБА_1 намагається уникнути виконання судового рішення або ж вживає заходи щодо відчуження належного їй майна. Окрім того, вказувала, що суд першої інстанції вжив заходи забезпечення шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачки без наведення конкретної частки в цьому майні, врахувавши лише суми заявлені позивачем для стягнення, при цьому, зазначивши про відсутність достовірних даних про реальну вартість квартири станом на час вирішення заяви про забезпечення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Слєпуха О.С. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Бельдій Н.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існує спір майнового характеру і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому, зазначив, що накладення арешту у розмірі суми, що заявлена позивачем до стягнення, на належну відповідачці квартиру до вирішення спору по суті є достатнім засобом забезпечення позову та слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача у разі задоволення позовних вимог.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно.

Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в цивільному процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що його майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обгрунтуванти причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком.

Тому, при вирішенні питання, щодо заяви заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При розгляді заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи розпоряджатися та користуватися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права власності на майно, витребування майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмету позову.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, суд у разі ухвалення рішення, яке обмежує процесуальні права учасника справи (вирішуючи питання про забезпечення позову), має врахувати, що таке обмеження повинно бути дійсно необхідним та ефективним для забезпечення виконання рішення в майбутньому, з одного боку, але не повинно тягнути за собою невиправданих обтяжень для осіб, процесуальні права яких обмежуються, з іншого боку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 вказано, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Як убачається із позовної заяви ОСОБА_2 заявив вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на його користь сум у розмірі 879 691,24 грн, 5 494 доларів США, суми вкладень у банківських установах станом на 17 червня 2023 року та суми коштів, витрачених відповідачем за період часу з 17 червня 2020 року по 17 червня 2023 року не в інтересах сім`ї.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача, на той випадок коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Окрім того, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Колегія суддів зазначає, що до заяви про забезпечення позову не було додано будь-яких доказів того, що відповідачка ОСОБА_1 намагається уникнути виконання судового рішення або вживає заходи щодо відчуження належного їй майна.

Посилання представника позивача у заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення заявлених вимог, не є обґрунтованою підставою для задоволення відповідної заяви.

Окрім того, позивач приховав факт наявності у відповідачки іншого майна згідно відкритих даних, які містяться в державних реєстрах, за рахунок якого можливе виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , тим самим штучно створивши підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту саме на квартиру АДРЕСА_1 .

Також суд першої інстанції вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачки без наведення конкретної частки в цьому майні, врахувавши лише суми заявлені позивачем для стягнення, при цьому, зазначивши про відсутність достовірних даних про реальну вартість квартири станом на час вирішення заяви позивача про забезпечення позову, що є неприпустимим.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Вимог про накладення арешту на нерухоме майно відповідачки в межах ціни позову або на його частину заявником не заявлено, а суд, в силу приписів статті 13 ЦПК України, позбавлений можливості вирішити питання забезпечення позову в інший спосіб, ніж про це заявлено позивачем.

В будь-якому випадку, позивач не позбавлений права на повторне звернення із заявою про забезпечення позову з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відмову в забезпеченні позову в обраний ОСОБА_2 спосіб.

За правилами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Слєпухи Олени Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий: Т. О. Невідома

Судді: С. М. Верланов

В. А. Нежура