Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1131/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 11 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Талько О.Б., Трояновської Г. С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/1131/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні особою права користування житловим приміщенням, шляхом вселення та визнання постійного користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Корльовського районного суду м.Житомира від 27 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.02.2023 просив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ним право постійного користування вищевказаною квартирою. Позов мотивований тим, що з 19.01.2016 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого - 21.03.2016 він подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . З часу розірвання шлюбу - 15.04.2021, відповідач стала чинити позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою, влаштовувала сварки, почала виганяти його, вказуючи на те, що житло йому не належить і після розлучення він не має права ним користуватися. Оскільки на теперішній час позивач позбавлений можливості безперешкодно користуватися вказаною квартирою, в якій він проживає на законних підставах, останній звернувся до суду з позовом.

Рішенням Корльовського районного суду м.Житомира від 27 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування доводі апеляційної скарги зазначає, що судове рішення не є законним та обґрунтованим винесене з порушенням норм, як процесуального закону так і неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд неповно та однобічно не з`ясував фактичні обставини справи, підійшов формально до вивчення фактичних обставин справи, а також не сприяв повному, всебічному та неупередженому її розгляду, внаслідок чого поспішно прийняв рішення без врахуванням всіх обставин. Зазначає, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування квартири від 21.03.2016 та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Станом на 19.01.2024 ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Відповідач є власницею даної квартири, а позивач не є членом сім`ї відповідача, оскільки 15.04.2021 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15.04.2021 у справі №296/669/21. В свою чергу, підстав для вселення позивача у належну відповідачеві квартиру, оскільки він не є власником даного житла, не проживав у ній більше одного року, доказів того, що позивач проживав у дані квартирі відсутні. Позивач не є членом сім`ї відповідача, в розумінні положень статті 3 СК України та висновків Верховного Суду. Позивач не довів факту вчинення йому з боку відповідача перешкоди у користуванні належного останній житла. Суд не встановив, а позивач не надав підтверджувальних доказів відмови йому зі сторони відповідача (неможливості добровільно домовитися сторонам) щодо користування квартирою, зокрема шляхом проживання у певній кімнаті, надання ключів від вхідних дверей.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенняю із наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі, постійно в ній проживає, оскільки будь-якого іншого житлового приміщення у власності не має, а тому має право на користування спірною квартирою, однак відповідач створює перешкоди позивачу у реалізації вказаного права, а тому наявні підстав для задоволення позову та усунення перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою, шляхом його вселення до вказаного житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 21.03.2016 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15.04.2023 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_1 з 30.12.1989 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №10-14/6402 від 22.02.2019 року.

19 листопада 2022 року за зверненням ОСОБА_1 до УПП в Житомирській області надано інформацію про факт заміни замків на вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується листом УПП в Житомирській області №б/н від 11.01.2023 року.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частини перша та третя статті 47 Конституції України)

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України)).

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено і оцінено судом першої інстанції обгрунтованість доводів позивача про відсутність у нього доступу до квартири, що підтверджується листом УПП в Житомирській області №б/н від 11.01. 2023 року.

Встановлено, що відповідач не зверталась до суду з позовом про виселення чи позбавлення позивача права користування житлом, позивач постійно проживав у спірній квартирі. Наявність іншого житла, в якому на теперішній час може проживати позивач, судом не встановлена, відповідач не довела, що позивач забезпечений іншим житлом. Протиправна поведінка позивача відносно відповідача належними та допустимими доказами у судовому засіданні також не доведена.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із змісту договору дарування укладеного 01.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 до відчуження належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради народних депутатів 31 січня 1994 року та договору дарування посвідченого Першою житомирською державною нотаріальною конторою 13 травня 1998 року, за реєстром №4-2125. Разом з тим, шлюб позивач та відповідач уклали 19 січня 2016 року.

Укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 є колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_2 , спірна квартира є його постійним місцем проживання, іншого житла він не має, а відповідач створює перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом його вселення.

Доводи апелянта про те, що позивач більше одного року не проживає у квартирі не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відомості про притягнення ОСОБА_6 до відповідальності та порушення відповідного кримінального провадження, у матеріалах справи відсутні.

Проживання ОСОБА_1 у спірній квартиру з 1989 року, є достатньою підставою для того, щоб вважати таку квартиру житлом позивача в розумінні статті 8 Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корльовського районного суду м.Житомира від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 07 березня 2024 року.

Головуючий

Судді