КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №369/1053/21 Головуючий у 1 інстанції: Фінагеєва І.О.

Провадження №22-ц/824/628/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

06 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, встановлення іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року ТОВ «Девелоп Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договорів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, встановлення іпотеки.

Просило суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 листопада 2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. за реєстраційним номером 6287; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого 24 травня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкою І.М. за № 743 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру; скасувати рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкої І. М. як державного реєстратора прав на нерухоме майно за номером 47169191 від 03 червня 2019 року про закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 ; закрити розділ ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 194,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру; закрити розділ ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 147,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру; встановити іпотеку на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 330,9 кв. м. для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 96/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що позивач є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким він набув права вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього Договору, включаючи вимоги за Договором застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року, Договором застави майнових прав за Договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року та Договором застави майнових прав.

Зазначило, що 13 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 придбав лот звичайних іменних цільових облігацій у бездокументарній формі серії В, код ISIN UA102683ВВ04, емітованих ТОВ «Укргаз» у кількості 33 340 шт. загальною вартістю 1 933 720,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укргаз» було укладено договір бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14 лютого 2008 року, згідно з яким ТОВ «Укргаз» забронювало за ОСОБА_1 об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , а саме буд. АДРЕСА_3 , під`їзд 2, поверх 8+9, кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 333,4 кв. м.

За умовами договору бронювання ОСОБА_1 передавався заброньований за ним об`єкт будівництва за умови передачі повністю оплаченого лота облігацій забудовнику ТОВ «Укргаз».

14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 96/П/20/2008-840, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від банку кредитні кошти в сумі 197 912,78 дол. США для придбання облігацій за Договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року з метою фінансування будівництва нерухомості за Договором бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14 лютого 2008 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір застави майнових прав за договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права за цінними паперами, придбаними ним за договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року.

14 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, згідно з яким ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» цінні папери, придбані ним за договором купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001 від 13 березня 2008 року.

Крім того, 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра» було укладено договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008 від 14 березня 2008 року, за яким ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права за Договором бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14 лютого 2008 року.

27 жовтня 2010 року ОСОБА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 03 вересня 2010 року № 514 було видано свідоцтво про право власності і проведено реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 330,9 кв. м., майнові права на яку були передані ОСОБА_1 у заставу ВАТ «КБ «Надра» та яку відповідач зобов`язувався протягом 3 робочих днів з моменту проведення реєстрації прав власності на неї передати в іпотеку ВАТ «КБ «Надра».

ОСОБА_1 в порушення п.п.2.1.5. п. 2.1. ст. 2 договору застави майнових прав та п. 2.1.3. Кредитного договору не повідомив ВАТ «КБ «НАДРА» про завершення будівництва об`єкту будівництва та введення его в експлуатацію, а також факт реєстрації об`єкту нерухомості за ОСОБА_1 .

15.11.2010 ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Федотовою О.В. за реєстраційним номером 6287, подарував кв. АДРЕСА_1 подарував своїй мамі ОСОБА_2 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року у справі № 362/1907/13-ц, з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість на користь ПАТ «КБ «Надра» за кредитним договором у розмірі 2 470 120,58 грн.

На виконання вказаного рішення було видано та пред'явлено до виконання виконавчий лист, відкрито виконавче провадження № 41253742.

У 2018 році ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І. М. за № 743, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 з відкриттям розділу, номер запису про право власності: 26313416.

30 вересня 2019 року на підставі нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 щодо поділу квартири та рішення приватного нотаріуса Швидкої І. М. № 47169191 від 03 червня 2019 року закрито розділ ДРРПНМ та реєстраційну справу щодо квартири за реєстраційним номером 224, а право власності ОСОБА_3 у зв`язку з поділом квартири погашено.

Того ж дня державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на два об`єкти нерухомості, утворені після поділу спірної квартири, з відкриттям розділів у ДРРПНМ щодо кожного з них, а саме:

1. квартира за адресою: АДРЕСА_5 площею 194,6 кв. м., житловою площею 73,2 кв. м.;

2. квартира за адресою: АДРЕСА_5 , площею 147,5 кв. м., житловою площею 55,4 кв. м.

Позивач вважає, що перехід права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відбувся на підставі договору дарування, який має ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинявся за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, в зв`язку з чим такий договір слід визнати недійсним, а відповідно всі подальші правочини також є недійсними.

З урахуванням наведеного зазначив, що право на спірну квартиру буде знов належати ОСОБА_1 , а тому у ОСОБА_3 відсутні підстави для звернення до нотаріуса з заявою про поділ квартири, а рішення державного реєстратора про закриття розділу у ДРРПНМ зв`язку з поділом квартири є незаконним та підлягає скасуванню, як і рішення державного реєстратора про відкриття розділу ДРРПНМ у зв`язку з реєстрацією права власності на два окремих об`єкти нерухомого майна.

На переконання позивача в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та Договором застави майнових прав щодо передачі спірної квартири в іпотеку, поновлення порушеного права позивача підлягає шляхом встановлення іпотеки на спірну квартиру за рішенням суду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 31 серпня 2023 року ТОВ «Девелоп Фінанс» подало апеляційну скаргу.

Просило скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення факту порушення прав позивача але безпідставно визнав обґрунтованою заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, що не відповідає обставинам справи.

Апелянт зазначає, що про порушення свого права стало відомо з інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.07.2020, а саме про оформлення ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, дарування квартири своїй матері, та подальшого відчуження спірної квартири ОСОБА_2 . ОСОБА_3 і в подальшому її поділу на дві окремі квартири.

Вважає, що позов поданий в межах строку позовної давності передбаченого ст. 257 ЦК України.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, в якій зазначено, що суди правильно встановили початок перебігу позовної давності, з огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що про порушене право позивачу було відомо раніше, при розгляді справи про звернення стягнення на майно та визнання права власності на майно.

Зазначив, що в межах того позову АТ «КБ «Надра» просив суд звернути стягнення на цінні папери емітовані ТОВ «Укргаз» у кількості 3334 шт.; визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за AT «КБ «НАДРА» право від свого імені пред`явити для погашення ТОВ «Укргаз» звичайні цільові облігації, що належать ОСОБА_1 .

Свої вимоги АТ «КБ «Надра» обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 не виконував свої зобов`язання по сплаті заборгованості по кредитному договору № 96/П/20/2008-840 від 14.03.2008, яка на складала близько 194 629,88 дол. США.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в позові, який розглядався у справі №369/11879/13-ц, АТ «КБ Надра» зазначав не лише про те, що ОСОБА_1 не уклав з ним іпотечний договір, але і про те, що він не мав інформації про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності.

Матеріали позову та перелік позовних вимог по справі №369/11879/13-ц вказують, що АТ «КБ «Надра`Банк на дату подання позову не знав про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру і не знав про укладення договору дарування від 15.11.2010 на користь ОСОБА_2 .

Зазначив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору ОСОБА_1 був зобов`язаний ініціювати укладення іпотечного договору протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно.

Понад це, згідно з Договором бронювання об`єкту будівництва № 1а2/2/8+9/35/ж від 14.02.2008 року ТОВ "УКРГA3" забронювало за Відповідачем 1 об`єкт будівництва, що будується за адресою: АДРЕСА_6 , а саме: АДРЕСА_7 , загальною площею 333,4 кв.м.

Після введення об`єкта будівництва в експлуатацію цьому об`єкту була присвоєна адреса: АДРЕСА_8 .

Через це Банк, а в подальшому - Позивач не могли дізнатись про порушення їх прав як іпотекодержателів до моменту отримання інформації про зміну адреси об`єкта будівництва, а тому суд першої інстанції неправильно визначив дату початку позовної давності.

Крім того апелянт зазначає, що суд першої інстанції не розглянув усі заявлені позивачем вимоги та не вирішив їх по суті, а саме скасування рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкої І. М. як державного реєстратора прав на нерухоме майно за номером 47169191 від 03 червня 2019 року про закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 ; закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 194,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру; - закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 147,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру.

Відзиву подано не було.

У судовому засіданні представник апелянта адвоката Пушок С.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідачів адвокати Грибов Д.І., Бешлега А.В., Лукомський П.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхили, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2008 року між ТОВ «КУА «Ексінор», від імені та за дорученням якого в якості повіреного діяло ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу облігацій № Б-264/81-06-2/2008/001.

14 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укргаз» було укладено договір № 1а2/2/8+9/35/ж бронювання об`єкта будівництва, за змістом якого ТОВ «Укргаз» забронювало за ОСОБА_1 об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_5 загальною площею 333,4 кв. м. Інші характеристики об`єкта будівництва наведені у паспорті об`єкту від 14 лютого 2008 року, який є невід`ємною частиною Договору бронювання об`єкта будівництва.

14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 96/П/20/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 197 912,78 дол. США з ціллю придбання облігацій у кількості 33 340 шт з метою фінансування будівництва нерухомості, за Договором купівлі-продажу облігацій від 13 березня 2008 року № Б-264/81-06-2/2008/001, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «КУА «Ексінор» та договору бронювання приміщення від 14 лютого 2008 року № 1а2/2/8+9/35/ж. За користування кредитом позичальник зобов`язуваний сплачувати 12,59% річних. Грошові кошти надані позичальнику до 13 березня 2028 року.

14 березня 2008 року, між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, за умовами якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань з повернення до 13 березня 2028 року кредитних коштів на суму 197 912,78 дол. США та щомісячної сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,59% річних, сплати інших платежів, передбачених кредитним договором, пені, штрафів у розмірах та випадках, передбачених Кредитним договором, відшкодування збитків, передбачених законодавством, дострокового повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, передав в заставу належні йому майнові права.

Вартість предмету застави сторонами була погоджена та становила 1 933 720,00 грн, що було еквівалентно 382 914,85 дол. США.

Також 14 березня 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» уклали договір застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001, за змістом якого ОСОБА_1 передав ВАТ КБ «Надра» в заставу цінні папери, випущені у бездокументарній формі, що належить заставодавцю на праві власності, а саме: іменні безпроцентні облігації підприємства ТОВ «Укргаз» у кількості 33 340 штук загальною номінальною вартістю 1 000 200,00 грн.

Додатково в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» 14 березня 2008 року було укладено договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 96/П/20/2008, на підставі якого ОСОБА_1 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» майнові права, а саме право вимоги, яке належить ОСОБА_1 на підставі Проспекту емісії цінних паперів, факту перерахування облігацій на рахунок Боржника з метою їх погашення, що підтверджується відповідною випискою про обіг рахунку, відкритому у цінних паперах Заставодавцю, та Договору бронювання житла.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , 22 листопада 2010 року було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 жовтня 2010 року, виданого Виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 03 вересня 2010 року № 514.

А вже 22 листопада 2010 року ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , площею 330,9 кв. м. на підставі договору дарування PN 6287 від 15 листопада 2010 року, про що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 216471686 від 15 липня 2020 року.

26 червня 2012 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» було видано технічний паспорт на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

06 липня 2012 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І. М. було внесено запис про обтяження іпотекою спірної квартири АДРЕСА_1 , на підставі Договору іпотеки від 06 липня 2012 року серія та номер: 3232 до виконання боржником ОСОБА_1 умов основного зобов`язання за кредитним договором № 014/006832/3/1 від 06 липня 2012 року, за умовами якого розмір основного зобов`язання становив 360 000,00 грн.

24 травня 2018 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , площею 330,9 кв. м., житловою площею 167,5 кв. м., на підставі За договору купівлі-продажу про що приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І. М. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 квітня 2019 року ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «Укрндпіцивільбуд» на ім`я ОСОБА_3 видано технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 .

30 травня 2019 року ОСОБА_4 діюча в інтересах ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Швидкої І. М. з заявою щодо поділу спірної квартири та реєстрації розподіленої квартири на дві квартири, які розташовані за адресами: АДРЕСА_5 площею 147,5 кв. м. та АДРЕСА_5 площею 194,6 кв. м. шляхом поділу квартири загальною площею 330,9 кв. м.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення права позивача та обґрунтованості заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким рішенням суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону враховуючи наступне.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері усвідомлюючи наявність заборгованості за кредитом, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки скрив отримання документів на право власності на спірну квартиру та уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, треба враховувати що: 1) відповідач відчужив майно після отримання документів про право власності при наявності заборгованості по кредиту та зобов`язань передати майно в іпотеку; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2013 року ВАТ КБ «Надра» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року в розмірі 2 470 120,58 грн, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - в розмірі 2 470 120,58 грн, з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - в розмірі 2 470 120,58 грн. Судове рішення набрало законної сили.

Колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_5 своєї матері ОСОБА_2 , був обізнаний про наявність його зобов`язаньза п.п.2.1.5. п. 2.1. ст. 2 договору застави майнових прав та п. 2.1.3. Кредитного договору та уникаючи фінансової відповідальності не повідомив кредитора ВАТ «КБ «НАДРА» про завершення будівництва об`єкту будівництва та введення его в експлуатацію та факт реєстрації об`єкту нерухомості за ОСОБА_1

ОСОБА_1 міг передбачити негативні наслідки для себе, при наявності заборгованості за кредитним договором, у випадку виконання звернення стягнення на спірну квартиру.

З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваних правочинів 15.07.2020 після отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, до виниклих правовідносин суду першої інстанції треба було застосувати частину п`яту статті 267 ЦК України, оскільки ТОВ «Девелоп Фінанс» не пропустило визначену статтею 257 ЦК України позовну давність.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеної у справі № справа № 405/1820/17 від 24.07.2019.

Колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції строку позовної давності і як наслідок відмова у позові з цих підстав, оскільки він не відповідає правовим позиціям Верховного Суду, які є обов`язковими для врахування відповідно до ст. 13 Закону України « Про статус суддів та судоустрій»

ТОВ Девеплоп Фінанс» є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким воно набуло право вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього Договору, включаючи вимоги за Договором застави цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року, Договором застави майнових прав за Договором купівлі-продажу цінних паперів № Б-264/81-06-2/2008/001 від 14 березня 2008 року та Договором застави майнових прав.

Діями ОСОБА_1 були порушені права кредитора, правонаступником якого є позивач.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

?особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

?наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

?враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

- фіктивного (стаття 234 ЦК України);

- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності боржника всупереч правилам ділового обороту та вимогам закону, в зв`язку з чим судом встановлено недійсність договору дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 333,4 кв. м., то подальший договір купівлі-продажу спірної квартири, вчинений обдарованим на підставі фраундаторного правочину, теж підлягає визнанню недійсним в зв`язку з тим, що продавець не мала необхідного обсягу дієздатності на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 в порушення п.п.2.1.5. п. 2.1. ст. 2 договору застави майнових прав та п. 2.1.3. Кредитного договору не повідомив ВАТ «КБ «НАДРА» про завершення будівництва об`єкту будівництва та введення его в експлуатацію, а також факт реєстрації об`єкту нерухомості за ОСОБА_1 , то колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо іпотеки на спірну квартиру підлягають задоволенню шляхом визнання права іпотекодержателя за Товариством з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 330,9 кв. м. для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 96/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року.

Що стосується вимог позивача про скасування рішення приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкої І. М. як державного реєстратора прав на нерухоме майно за номером 47169191 від 03 червня 2019 року про закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 ; закрити розділ ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 194,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру; закриття розділу ДРРПНМ щодо квартири АДРЕСА_1 , площею 147,5 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, та реєстраційну справу за номером 224 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на цю квартиру, то колегія суддів зазначає наступне.

У разі вчинення боржником фраудаторного правочину ефективним способом захисту права кредитора це є відновлення становища яке існувало до порушення п. 4 ч. 16 ЦК України, є відновлення становища, яке існувало до порушення і повернення відповідного мана боржнику. Для такого повернення, оспорювання реєстраційних дій не вимагається.

Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволенні апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, закриття розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням та визнанням права власності, а також встановлення іпотеки задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 15 листопада 2010 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. за реєстраційним номером 6287.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 24 травня 2018 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Швидкою І. М. за № 743 з одночасним визнанням за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» право іпотекодержателя на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 330,9 кв. м. для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 96/П/20/2008-840 від 14 березня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_9 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (Рильський пров., 4, поверх 6, Київ, 01001, ) судові витрати у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_10 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (Рильський пров., 4, поверх 6, Київ, 01001, ) судові витрати у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; АДРЕСА_11 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» (Рильський пров., 4, поверх 6, Київ, 01001, ) судові витрати у розмірі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Повний текст виготовлено 23 лютого 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник