Номер провадження: 22-ц/813/1634/24
Справа № 522/24/22
Головуючий у першій інстанції Суворова О.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Задєсєнець Олена Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року,

за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Задєсєнець Олена Олександрівна,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2008 року позивач усиновлена ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У 2012 році помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно.

На момент прийняття спадщини позивач була неповнолітньою, її інтереси представляла законний представник- мати ОСОБА_2 . Від спадщини позивач відмовилась на користь матері ОСОБА_2 , проте в них була домовленість про те, що коли позивач стане повнолітньою, мати придбає їй окреме житло та оформить його на позивачку. Відповідач дотрималась домовленості та придбала позивачу кімнату в комунальній квартирі.

16.10.2018 року позивачка подарувала відповідачу 182/2000 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що після укладення договору дарування квартири, залишилась проживати в квартирі, передача квартири фактично не відбулась, оскільки договір був укладений без наміру створення правових наслідків. За останній час відповідач змінила своє ставлення до позивача, почала влаштовувати сварки, відмовилась сплачувати кошти за навчання в університеті. Відповідач виселяє позивача з вказаної кімнати, попередила, що як власник кімнати змінить замок.

Позивач вважає, укладений договір дарування фіктивним, оскільки він вчинений для виду.

Позивач, просила суд визнати недійсним договір дарування 182/2000 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О. за № 508 від 16.10.2018 року та скасувати реєстрацію договору.

Короткий зміст рішень суду

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 26 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації відмовив.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на власний розсуд розпорядилася спірною частиною квартири. Відповідачем правочин укладався з метою набуття у власність майна і вона його сприймала як саме такий. Таким чином, умисел відповідача був направлений саме на укладення договору дарування та настання правових наслідків, які ним обумовлені.

Суд першої інстанції врахував пояснення приватного нотаріуса Задєсєнець О.О., який зазначив, що сторони договору в день його підписання 16.10.2018 року спілкувались між собою вільно, так як зазвичай спілкується одна сім`я. Будь-яких погроз, недомовленостей, введення в оману, заперечень, чи будь-якого тиску, у тому числі як фізичного, так і психічного під час підготування нотаріусом договору та на момент його підписання - не було. Волевиявлення сторін договору було вільним, цілеспрямованим, свідомим, добровільним, розумним та на власний розсуд, кожної із сторін, що нотаріусом і було зазначено в договорі дарування та підтверджено особистими підписами сторін договору. Під час посвідчення договору, сторонам було роз`яснено момент виникнення права власності у обдаровуваної, про що зазначено в пункті 8 договору. На підтвердження дійсності намірів, при його укладанні, дарувальником були передані обдаровуваній правовстановлювальні документи, а також технічний паспорт на нерухоме майно. Тому суд першої інстанції вважав позовні вимоги щодо фіктивності правочину є недоведеними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , зазначає, що під час укладення договору дарування внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому прояву, вважає, що договір дарування не відповідає загальним засадам дійсності правочинів ч. 3 ст. 203 ЦК України, тому має бути визнаний недійсним.

Стверджує, що договір дарування в день його підписання не зачитувався, позивач не розуміла всіх можливих наслідків, оскільки юридично не обізнана. Вказане свідчить про вчинення дарувальником угоди під впливом помилки.

Також вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не здійснення допиту свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та порушення права на захист у зв`язку з не допуском представника скаржника в судове засідання.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2023 року відкрито провадження за вказаною апеляційною скаргою, роз`яснювалось відповідачу та третій особі право подання до апеляційного суду відзиву/пояснень відповідно на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що користування позивача спірним нерухомим майном після укладення договору дарування здійснювалось за волевиявленням відповідача. Відповідач мала намір укласти вказаний договір дарування для настання відповідних наслідків. Для визнання правочину фіктивним необхідно доведення іншого умислу у всіх сторін.

У поясненнях на апеляційну скаргу зазначає, що подальше проживання позивача у спірній кімнаті не є підставою для визнання недійсним договору дарування. Вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Позивач приймала участь у судовому засіданні разом зі своїм представником, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 29.01.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовив у долученні до матеріалів справи та дослідженні доказів, доданих до апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Скаржником не викладено обставин та не надано доказів неможливості надання вказаних доказів під час розгляду справи судом першої інстанції. Разом з тим, скаржник в апеляційній скарзі не порушує питання про поновлення строку на подання вказаних доказів, тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у долученні до матеріалів справи та дослідженні доказів, наданих ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що що позивач на власний розсуд розпорядилася спірною частиною квартири. Відповідачем правочин укладався з метою набуття у власність майна і вона його сприймала як саме такий. Таким чином, умисел відповідача був направлений саме на укладення договору дарування та настання правових наслідків, які ним обумовлені.

Суд першої інстанції врахував пояснення приватного нотаріуса Задєсєнець О.О., який зазначив, що сторони договору в день його підписання 16.10.2018 року спілкувались між собою вільно так, як зазвичай спілкується одна сім`я. Будь-яких погроз, недомовленостей, введення в оману, заперечень, чи будь-якого тиску, у тому числі як фізичного, так і психічного під час підготування нотаріусом договору та на момент його підписання - не було. Волевиявлення сторін договору було вільним, цілеспрямованим, свідомим, добровільним, розумним та на власний розсуд, кожної із сторін, що нотаріусом і було зазначено в договорі дарування та підтверджено особистими підписами сторін договору. Під час посвідчення договору, сторонам було роз`яснено момент виникнення права власності у обдаровуваної, про що зазначено в пункті 8 договору. На підтвердження дійсності намірів, при його укладанні, дарувальником були передані обдаровуваній правовстановлювальні документи, а також технічний паспорт на нерухоме майно. Тому суд першої інстанції вважав позовні вимоги щодо фіктивності правочину є недоведеними.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2008 року ОСОБА_2 оголошено усиновлювачем та дозволено їй усиновити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказавши її матір`ю дитини. Зобов`язано відділ реєстрації актів цивільного стану Київського РУЮ у м. Одеси внести зміни до актового запису про народження № 04 від 26.01.2005 року, змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 », по-батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 », ім`я , дата та місце народження залишено без змін. В графі «відомості про матір» записати: ОСОБА_2 , в графі «відомості про батька» вказати зі слів заявниці: ОСОБА_4 .

Відділом РАЦС Київського РУЮ у м. Одесі проведено запис № 04 від 26.01.2005 року, про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком зазначено ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою вих № 278/02-71 від 10.06.2008 року.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , стала малолітня дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом серії ВРТ № 868800 від 08.11.2012 року, та серії ВТА № 544401 від 08.11.2012 року, посвідчених державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Білик О.Г на 1/3 частки та 1/6 частки відповідно.

Спадщина, на яку видане свідоцтво серії НОМЕР_1 від 08.11.2012 року складається з складається з легкового автомобіля марки HONDA CIVIC, 1998 року випуску, легковий комбі, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1396 куб.см В, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Спадщина, на яку видане свідоцтво серії НОМЕР_4 від 08.11.2012 року складається з складається з квартири АДРЕСА_2 .

16.10.2018 року ОСОБА_1 подарувала та безоплатно передала у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла у дар від ОСОБА_1 182/2000 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що має загальну площу 257,1 кв.м, житлову площу 144,6 кв.м, що підтверджується копією договору дарування від 16.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Задєсєнець О.О., зареєстровано в реєстрі № 508.

В договорі дарування, зазначено, що частка квартири, що відчужується за вказаним договором, належить ОСОБА_1 на праві приватної, спільної часткової власності, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задесенець О.О. 30.03.2018 року за реєстровим № 126, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, там само, 30.03.2018 року за номером: 25509152. Реєстраційний помер об`єкту нерухомого майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: 71 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що після укладення вказаного договору залишилась проживати у вказаній кімнаті, передача нерухомого майна не відбулась що свідчить про фіктивність правочину.

В п.11 договору від 16.10.2018 року зазначено, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним та відповідає дійсним намірам сторін створити юридичні наслідки. Сторони також підтвердити, що їм нотаріусом роз`яснені та зрозумілі положення чинного законодавства України щодо кримінальної відповідальності за шахрайство, заподіяння майнової шкоди шляхом обману чи зловживання довірою, умисне знищення чи пошкодження майна, за підробку та використання підроблених документів.

Згідно п. 12 договору дарування сторонам нотаріусом роз`яснені та зрозумілі: ст. ст. 182, 203, 230-236, 334, 356-363, 405, 717-728 ЦК України, ст. 1 ч. 1, ст. 3, розділу «Органи державної реєстрації», п. 7 Правил користування приміщеними житлових будинків, ст. 57, 59, 60, 65, 74, Сімейного кодексу України, ст. 13, 15 Закону України ««Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», а також вимоги чинного законодавства України щодо сплати «Військового збору»: п.п. 162.1, 162.1.1. ст. 162 щодо платників податку, ст. 163 щодо об`єкту оподаткування, п.п. 164.1.1., 164.2.2, ст. 164 щодо бази оподаткування, ст. ст. 167, 168, 172, 176, п.п. 1.3 п. 1.2. абзацу 14 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, а також ст. ст. 174, 176, 179 Податкового кодексу України щодо оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним дарунків, порядку подання річної декларації про майновий стан та доходи.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочин, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. (правова позиція висловлена в постанові Верховного суду у справі № 346/1681/17 від 21.07.2020 року).

Відповідач як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу зазначає про те, що мала намір на укладення саме договору дарування з позивачем.

Право власності на 182/2000 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у день укладення договору дарування зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 19868501 від 03.02.2020 року.

В поясненнях приватний нотаріус Задєсєнець О.О. зазначила, що сторони договору в день його підписання 16.10.2018 року (тобто більше 3 років тому) спілкувались між собою вільно, так, як зазвичай спілкується одна сім`я. Будь-яких погроз, недомовленостей, введення в оману, заперечень, чи будь-якого тиску, у тому числі фізичного так і психічного під час підготування нотаріусом договору та на момент його підписання - не було. Волевиявлення сторін договору було вільним, цілеспрямованим, свідомим, добровільним, розумним та на власний розсуд, кожної із сторін, що нотаріусом і було зазначено в договорі дарування та підтверджено особистими підписами сторін договору.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 , яка просить визнати правочин недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Колегія суддів вважає, що позивачем, в порушенні вимог ст. 81 ЦПК України, не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правочину (стаття 204 ЦК України), не доведено обставин фіктивності (стаття 234 ЦК України) укладення договору дарування від 16.10.2018 року.

Також колегія суддів вважає, що подальше проживання дарувальника у подарованому житлі після укладення договору дарування само по собі - без доведення наявності умислу всіх сторін правочину не може бути достатньою підставою для визнання такого договору дарування недійсним.

В цій частині колегія суддів також враховує, що ОСОБА_2 , зверталась до ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області з заявою зареєстрованою за № 7650 від 29.06.2022 року з проханням вжити заходи щодо доньки ОСОБА_1 , яка змінила замки на вхідних дверях за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим обмежила власника в праві доступу до квартири.

Також в матеріалах справи наявна копія протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 294606 від 04.07.2022 року, складного відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП. Згідно протоколу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 замінила замки на вхідних дверях.

Колегією суддів не надається оцінка доводам щодо вчинення договору дарування під впливом помилки, оскільки позивач, звертаючись з позовною заявою підставою для визнання правочину недійсним зазначала лише його фіктивність.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не виклику свідків та порушення права на захист колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 21.11.2022 року задовольнив клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Постановлено судове засідання по цій цивільні справі, яке призначене на 21.11.2022 року о 14 годині 00 хвилин провести в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «ВКЗ».

У судове засідання, призначене на 26.04.2023 року, представник позивача не з`явилась, однак участь у судовому засіданні приймала сама ОСОБА_1 .

Клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою представника не заявила.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У лютому 2022 року представник позивача надала суду клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 .

У судовому засіданні, призначеному на 26.04.2023 року допитано свідка ОСОБА_13 .

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Отже, суд не може вчиняти активних дій для забезпечення явки свідків, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеній, зокрема, у пункті 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 приймала участь у судовому засіданні, явку у судове засідання, призначене на 26.04.2023 року інших свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про допит яких подавала клопотання не забезпечила, обставин поважності їх неявки в судове засідання не зазначала. Під час розгляду справи 26.04.2023 року після допиту свідка ОСОБА_13 та дослідження матеріалів справи не заперечувала щодо закінчення з`ясування обставин справи, та перевірки їх доказами та переходу до судових дебатів, що підтверджується звукозаписом судового засідання та протоколом судового засідання від 26.004.2022 року. Клопотань про відкладення розгляду справи з метою виклику інших свідків не заявляла.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_1 про не здійснення допиту свідків не ґрунтуються на вимогах закону.

Під час апеляційного перегляду скаржником клопотань про виклик свідків не заявлено, апеляційна скарга також відповідних клопотань не містить.

Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то витрати понесені за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Н.В. Стахова