КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року місто Київ

Справа № 759/20557/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1559/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Судді доповідача Желепи О.В.,

Суддів Мазурик О.Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (ухвалене у складі судді Підпалого В. В., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 , звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 : основний борг у розмірі 17 000 дол. США, 3 % річних у розмірі 46 472 грн 78 к., інфляційні збитки у розмірі 119 670 грн 26 к., що разом складає 17 000 дол. США, 166 143 грн 04 к.; а також стягнути судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що 21.09.2015 року між громадянином Германії ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості, відповідно до якого останній зобов`язався повернути ОСОБА_5 кошти у суммі 37 000 доларів США до 31.12.2017 року, що підтверджується розпискою від 21.09.2015 року, написаною власноруч відповідачем. Однак в строк усі кошти ОСОБА_5 повернуті не були.

19 липня 2018 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США.

06 серпня 2020 року за договором відступлення права вимоги № 06-08-2020-01 громадянин Германії ОСОБА_6 відступив громадянині України ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_3 за домовленістю по поверненню коштів у розмірі 37 000 доларів США, що мали бути повернуті ОСОБА_3 громадянину ОСОБА_7 до 31 грудня 2017 року, відповідно до розписки від 21.09.2015 року, з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом.

Так 23.10.2020 року позивач надіслала на поштову адресу відповідача заяву про досудове врегулювання спору з вимогою повернути кошти, однак вимога відповідачем була проігнорована. Та жодних дій для погашення заборгованості вчинено не було.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року в задоволені позову відмовлено.

У грудні 2022 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кравченко О.В. звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення у даній справі. Просила суд ухвалити додаткове рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 800,00 грн. Одночасно із поданою заявою додавала документи, які підтверджують вказаний розмір витрат.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 800 грн. 00 к.

Не погоджуючись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 30 жовтня 2023 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить:

- скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року;

- причини не подання позивачем заяви про непідсудність справи № 759/20557/20 при її розгляді Святошинським районним судом м. Києва визнати поважними;

- встановити підсудність справи Білоцерківському міськрайонному суду Київської області;

- направити справу для розгляду Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення порушені норми процесуального та матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, яка не була належним чином повідомлена про судове засідання. Крім того, явка позивача була визнана обов`язковою.

Також посилається на те, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності. Зазначає, що ОСОБА_2 пред`явлено позов за відомим позивачеві місцем реєстрації відповідача, про зміну місця реєстрації відповідача стало відомо лише після повернення апеляційним судом відповідачу апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 14.05.2021 року про відкриття провадження, яка оскаржувалась з підстав відкриття провадження з порушенням правил територіальної підсудності.

Вказує що враховуючи, що чинний ЦПК України не передбачає можливості оскарження ухвали про відкриття провадження у справі у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції правил підсудності, повідомлення про непідсудність справи при її розгляді судом першої інстанції ще й позивачем не мало сенсу, що є поважною причиною того, що позивач не заявила про непідсудність справи при її розгляді Святошинським районним судом м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача адвокат Горошко М. І. доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року була написана розписка, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 відповідно домовленості від 2011 року щодо продажу літака РА - 28 - 140, вносить зміни у раніше надану ним розписку громадянину ОСОБА_9 . Він, відповідно до домовленості від 21.09.2015 року бере на себе наступні обов`язки: після продажу літака РА - 28 - 140 до 31 грудня 2017 року внести на рахунок гр. ОСОБА_10 або надати готівкою кошти у розмірі 37 000 доларів США (а.с. 5).

Відповідно до квитанції № від 19 липня 2018 року ОСОБА_11 була перерахована грошома сума у розмірі 20 000 доларів США, еквівалент у гривнях 526 066,76 грн (а.с. 71).

У матеріалах справи також міститься розписка від 19.07.2018 року в якій зазначено, що ОСОБА_12 відповідно до домовленості з ОСОБА_3 по літаку РА - 28 - 140 на суму продажу 25 000 доларів США отримав від ОСОБА_3 19.07.2018 року 20 000 доларів США. Залишок 5 000 зі сторони ОСОБА_3 буде внесено за домовленістю протягом двох років до 07.2022 року (а.с. 72).

23 жовтня 2020 року ОСОБА_3 була направлена досудова вимога від ОСОБА_2 , в якій остання просила перерахувати кошти у сумі 37 000 доларів США по курсу поштовим переказом протягом десяти днів з дня отримання даної вимоги на адресу: АДРЕСА_1 , отримувач ОСОБА_2 (а.с. 11-12).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник вказував про те, що справу розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності, а також за відсутності та без повідомлення позивача та її представника.

Перевіривши зазначені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає такі доводи частково обґрунтованими з наступних підстав.

Щодо порушення правил територіальної підсудності.

Положеннями статті 378 ЦПК України визначено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

В апеляційній скарзі скаржник просить визнати причини не повідомлення в суді першої інстанції про непідсудність справи поважними, з тих підстав, що відповідачем було оскаржено ухвалу про відкриття провадження у справі у зв`язку з недотримання судом правил підсудності, однак така скарга була повернута відповідачу, оскільки законом не передбачено можливості оскарження такої ухвали, тому позивач не вбачала сенсу для її оскарження з тих само підстав.

Однак такі обставини не можуть бути визнані поважними причинами, з огляду на те, що позивач не була позбавлена можливості заявити про непідсудність справи не шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу про відкриття провадження, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення, а шляхом подання до суду відповідної письмової заяви чи заявити відповідне клопотання.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних заяв або клопотань позивача та її представника щодо непідсудності справи Святошинському районному суду міста Києва.

Тому, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Щодо неповідомлення позивача про дату, час і місце засідання.

Положеннями частин 2, 4 ст.128 ЦПК України визначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи було призначено на 29 листопада 2022 року о 09 год 30 хв.

Крім того, Святошинським районним судом міста Києва явка позивача ОСОБА_2 була визнана обов`язковою.

В матеріалах справи міститься судова повістка від 24 листопада 2022 року про виклик ОСОБА_2 в судове засідання на 29.11.2022 року.

Однак в матеріалах справи відсутні докази направлення вказаної повістки на адресу позивача, а також вручення судової повістки позивачу.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача про розгляд справи, призначений на 29 листопада 2022 року, зокрема, відсутні докази направлення їй судової повістки та як наслідок її отримання.

Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відтак, судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності позивача, не повідомленої належним чином про дату, час та місце судового розгляду, яка обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами,що є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Ухвалюючи нове судове рішення по суті вимог позивача, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За змістом ст.ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 Цивільного кодексу України зміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Таким чином, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення.

Документами, які засвідчують права (вимоги), що передаються новому кредиторові, можуть бути договір або інші документи, котрі підтверджують факт виникнення та існування зобов`язальних правовідносин між первісним кредитором та боржником, платіжні й інші фінансові документи тощо.

Договір відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги. Отже, правонаступник може доводити своє право вимоги лише фізично маючи в себе документи про право вимоги, як матеріальні докази цього права. Саме за матеріальними доказами судом оцінюється і розмір переданого права.

Однак, матеріали справи не містять договору відступлення права вимоги. До апеляційної скарги такий договір також не долучено.

Крім того, до позову не надані будь-які докази, що право вимоги до відповідача на суму: 17 000 доларів США - сума основного боргу; 46 472 грн 78 к. - 3% річних, 119 670 грн 26 к. - інфляційні збитки, що разом складає 17 000 доларів США та 166 143 грн 04 к. (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог) було предметом договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Посилаючись на укладення договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , позивач не надала до суду жодного доказу щоб підтверджував такі обставини. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача також не надав договору відступлення права вимоги на користь позивача.

Враховуючи, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичного відступлення права вимоги позивачу за зобов`язаннями відповідача матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що вказана обставина є недоведеною. А відтак, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з відповідача на її користь будь-яких коштів.

Інших доводів, окрім розгляду справи з порушенням правил територіальної підсудності, а також за відсутності та без повідомлення позивача та її представника, яким апеляційним судом вже надана оцінка, апеляційна скарга не містить.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року у цій справі, то додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року втрачає силу.

Тому, суд апеляційної інстанції вирішуючи питання розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду виходить з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.133 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позову, судові витрати мають бути стягнуті з позивача на користь відповідача.

В матеріалах справи міститься заява представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

У вказаній заяві представник відповідача просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 800 грн 00 к.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат, до матеріалів справи долучено: Акт №1 приймання-передачі від 22 червня 2021 року, відповідно до якого, за надані послуги до сплати належить 3 375 грн 00 к.; Акт №2 приймання-передачі від 10 грудня 2021 року, відповідно до якого, за надані послуги до сплати належить 5 400 грн 00 к.; Акт №3 приймання-передачі від 13 грудня 2021 року, відповідно до якого, за надані послуги до сплати належить 1 350 грн 00 к.; Акт №4 приймання-передачі від 08 листопада 2022 року, відповідно до якого, за надані послуги до сплати належить 675 грн 00 к.; Договір №15 разом із Додатком №1 про надання правової допомоги від 17 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатом Кравченко О.В.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).

Позивачем не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не висловлено доводів щодо їх неспівмірності, тому відсутні правові підстави для відмови у стягненні цих витрат на користь ОСОБА_3 .

Крім того, апеляційна скарга також не містить відповідних посилань щодо не співмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу, а також прохання щодо їх зменшення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат у розмірі 10 800 грн 00 к. є обґрунтованою та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нове.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 800 грн 00 к.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська