КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Волчко А.Я.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2463/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві (в режимі відеоконференції) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні з онукою, встановлення участі баби у вихованні та спілкуванні з онукою, -

В с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом.

Позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її дочка ОСОБА_3 народила дочку ОСОБА_4 , батьком якої є відповідач за даним позовом - ОСОБА_1 .

Її онука ОСОБА_4 з дня свого народження проживала спільно з нею, ОСОБА_2 та своїм дідом ОСОБА_5 до серпня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона з чоловіком ОСОБА_5 доглядала її весь час, а особливо після досягнення онукою десятимісячного віку, коли мама дитини, тобто їхня дочка ОСОБА_3 вийшла на роботу в вересні 2013 року.

Майже до трьох років ОСОБА_1 не приймав участі у вихованні дитини, не надавав матеріальної допомоги дружині та дитині, як мав би робити справжній батько (бо не працював), лише інколи приїздив на 1 - 2 години на тиждень.

Опинившись в такий складній ситуації, не маючи підтримки з боку ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_6 , як зазначає позивачка, через 10 місяців від народження дитини була змушена вийти на роботу, залишивши ОСОБА_7 на догляд їй та вже на той час тяжко хворому, її чоловіку ОСОБА_5 , діду ОСОБА_7 , який сам потребував значної допомоги.

Не витримавши навантаження, ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік та дід ОСОБА_7 , ОСОБА_5 помер. Невдовзі, після тривалої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і мати ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_7 та її батько, перевіз останню на постійне місце проживання до квартири за своїм постійним місцем проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Після того, як відповідач забрав онуку ОСОБА_7 на постійне проживання в свою квартиру в с. Мила та після смерті її матері, він став чинити позивачу перешкоди в зустрічах та спілкуванні з ОСОБА_7 .

Підтвердженням цього, як вказує позивачка, є один із епізодів в грудні 2017 року, коли він звернувся із заявою до завідуючої Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу "Дзвіночок" в с. Дмитрівка, який ОСОБА_7 відвідує, згідно якої заборонив їй забирати її з садочка з посиланням на те, що я 20 грудня 2017 року без його відома мала з нею зустріч в стінах садочку.

Після смерті доньки ОСОБА_3 залишився заповіт, посвідчений 28 липня 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. за реєстровим № 3136, відповідно до якого вона заповіла все своє майно своїй доньці ОСОБА_4 . До складу спадкового майна входив житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, а також земельна ділянка, загальною площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, відповідно до якого її онука ОСОБА_4 набувала право власності на частину будинку та частину земельної ділянки під ним. У відповідності до законодавства України (ст. 1241 ЦК) позивачка, як непрацездатна мати, мала право на обов`язкову частку у спадщині - будинку, який вона будувала, в якому я проживала і вела господарство від початку будівництва.

Позивачка вважає, що всі дії і риторика ОСОБА_1 після смерті її доньки зводяться лише до будинку, який вони будували з чоловіком і згідно угоди, копія якої знаходиться в матеріалах справи, укладеної з дочкою ОСОБА_6 , мали право розпоряджатись ним на власний розсуд. Всі його зусилля направлені на позбавлення її частки права власності на будинок та за зрозумілих причин перешкоджання у спілкуванні з онукою, хоча сам відповідач жодного відношення до цього будинку не має і не мав.

Позивачка зазначає, що агресивні та неправомірні дії ОСОБА_1 почали проявлятись вже через два тижні після смерті доньки, коли вона приїхала до будинку і спробувала зайти в середину. Через деякий час з`явився ОСОБА_1 та не маючи жодних прав на даний будинок, вважаючи себе його власником, почав робити спробу вигнати її, не розуміючи свій правовий статус на той час. Патрульна поліція, яка приїхала за безпідставним викликом ОСОБА_1 роз`яснила йому, що в нього нема права будь що забороняти мені та вимагати від мене, після чого останній покинув територію будинку.

Йдучи до своєї мети, ОСОБА_1 неодноразово звертався з неправдивими повідомленнями до поліції про те, що позивачка та її син погрожують позбавити його життя. Копії листів відповідей від 24 жовтня 2017 року та від 13 листопада 2017 року Києво-Святошинського відділу поліції на заяви ОСОБА_1 в матеріалах справи.

Позивачка вважає, що відповідач подав до Києво-Святошинського районного суду позов про припинення її права на частку у майні, що перебуває у їхній з ОСОБА_7 спільній частковій власності: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , з метою позбавити позивача права користування спільним будинком і тим самим обмежити можливість її зустрічей та спілкування з онукою.

При зустрічах ОСОБА_1 постійно провокував скандал за неналежний йому будинок, вимагав не подавати заяву до нотаріуса на отримання спадщини та погрожував, що в разі отримання спадщини онуку позивач більше не побачить.

Оскільки вона, рідна баба ОСОБА_7 , вигляділа її від народження і у них теплі, люблячі стосунки, то вона періодично приїздила в дитячий садочок, щоб відвідати дитину. Дізнавшись про це, ОСОБА_1 почав чинити моральний тиск як на неї так і на ОСОБА_7 , змушував їхні зустрічі проводити лише в його присутності, в закритій кімнаті дитячого навчального закладу, хоча до трирічного віку йому дуже подобалось, що позивач її виховує.

Позивачка зазначає, що бачила, що тиск батька на онуку доводить останню до нервового зриву, сліз, істерики, дитина благала забрати її, кидалась на шию, обіймала її, казала, що з батьком їй погано, що він її ображає.

Позивачка вважає, що так зухвало травмувати психіку дитини після втрати матері, позбавивши її спілкування з рідною бабою, дуже схоже на акт вишуканого катування і що такі дії ОСОБА_1 свідчать лише про одне - дитина, це інструмент для можливості одноосібно заволодіти чужим майном в такий жорстокий спосіб.

В зв`язку з перешкоджанням відповідача її участі у вихованні малолітньої ОСОБА_7 , позивачка звернулася із заявою від 27 лютого 2018 року до органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області щодо вирішення даного спору.

На її звернення отримала відповідь про те, що питання щодо визначення способу участі баби - гр. ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та спілкуванні з нею розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області 27 березня 2018 року і що Висновок органу опіки та піклування, складений за результатами розгляду вищезазначеного питання, буде направлено до суду після відкриття провадження та залучення до справи органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в якості третьої особи.

Позивачка послалася на те, що до цього часу спір з відповідачем щодо її участі у вихованні онуки ОСОБА_7 не вирішився, тому вона для захисту своїх прав вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Позивачка також зазначила, що якщо для батьків виховання дітей є їх прямим обов`язком, то для діда і баби - це не обов`язок, а право. Перешкоджати у здійсненні цього права бабі та діду не можуть ні батьки, ні інші особи з якими проживає дитина і що згідно статті 257 Сімейного кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Позивачка також послалася на те, що у відповідності до ч.3 ст.291 ЦК України фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. А за змістом статті 263 Сімейного кодексу України спір щодо участі баби у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього кодексу.

Відповідно до статті 159 СК України, суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

У Постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №756/7995/15-ц ВС зауважив, що одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками, оскільки такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль.

Враховуючи вищезазначені норми закону, позивачка вважає, що має право на виховання та спілкування зі своєю малолітньою онукою, а вона має право спілкуватися з нею, її бабою і що відсутні обставини, які б обмежували її право на спілкування з онукою.

Між нею та онукою ОСОБА_7 в особистих стосунках існує взаємна любов і розуміння.

На підставі викладеного позивачка в заяві про зміну (уточнення) позовних вимог від 30 червня 2022 року просила суд встановити час спілкування баби ОСОБА_2 без присутності батька ОСОБА_1 з онукою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 .

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 просила відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивачка з метою позбавити свою онуку частини спадкового майна після смерті дочки ОСОБА_3 , яка була матір`ю ОСОБА_7 , звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті своєї доньки та як спадкоємець обов`язкової частки отримала на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2018 року на 1/6 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та на 1/6 частку земельної ділянки площею 0,1507 га, кадастровий номер :04:001:5229, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також представник відповідача вважає, що ніяких почуттів до своєї онуки та реальних прагнень брати участь у її вихованні позивачка немає, а лише має на меті помститись відповідачу за те, що він відстоює права дитини, тому ніяких позитивних моментів у побаченнях позивачки та доньки відповідача не може бути і що на запитання відповідача його донька ОСОБА_7 не виявляє бажання бачитися з бабусею.

Представник відповідача також послалася на поганий стан здоров`я позивачки і що донька відповідача у своєму малолітньому віці вже стала свідком смерті однієї бабусі (матері відповідача) та своєї мами, що негативно відобразилось на психологічному стані дитини і відповідач не хотів би, щоб вона стала свідком смерті ще й іншої бабусі, тобто позивачки.

Зазначила, що запропонований графік побачень позивачкою виключно за її місцем проживання не дозволить ОСОБА_7 забезпечити її право спілкування зі своїми друзями у дворі, по школі, систематично відвідувати гуртки в силу появи у неї певних захоплень.

Позивачка подала до суду відповідь на відзив представника відповідача на позов, в якій виклала свої спростування щодо заперечень проти позову та додатково і детально зазначила свої обґрунтування позову.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року позов задоволено.

Встановлено час спілкування баби ОСОБА_2 без присутності батька ОСОБА_1 з онукою - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково вважає, що саме відповідач, нібито на основі якихось своїх особистих майнових інтересів став чинити позивачці перешкоди в зустрічах та спілкуаанні з малолітньою онукою.

Вказує, що саме у діях позивачки присутній собистий майновий інтерес, а відповідач, як законний представник та батько ОСОБА_7 бажає їй тільки добра і відстоює її інтереси.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка без повідомлень та без згоди відповідача, почала приходити до дитячого садочку, до онуки, що насторожило відповідача, тому він був змушений звернутися до керівництва садочку із заявою, щоб працівники садочку не дозволяли позивачці забирати ОСОБА_7 без його згоди, проте бачитись позивачці, як бабусі, з нею він не забороняв.

Апелянт не погоджується з графіком часу спілкування позивачки з онукою, який було встановлено судом.

Вважає, що апеляційна скарга повинна бути задоволена, а оскаржуване рішення - скасовано, і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 22 лютого 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи.

В судове засідання до Київського апеляційного суду з`явились відповідач ОСОБА_1 та його представниця - адвокат Безпалюк Н.В. Представниця позиваки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 брала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку.

Від третьої особи органу опіки та піклування в особі Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, 22 лютого 2024 року, надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що баба має право на спілкування з онукою та брати участь у її вихованні задля забезпечення гармонійного психічного та фізичного розвитку онуки у її найкращих інтересах. Суд встановив наявність перешкод з боку відповідача у вільному спілкуванні баби з онукою, тому дійшов висновку про наявність підстав для усунення цих перешкод.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-Х11 від 27.02.19991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (Рішення ЄСПЛ у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108).

ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує.

Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (Рішення ЄСПЛ «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, п. 82).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно п.1 ч.2 ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства", держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Згідно зі ч. 2 ст. 257 СК України батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Тлумачення статті 257 СК України свідчить, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до ст. 263 СК України спори щодо участі баби, діда, прабаби, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Згідно з ч. 2 ст 159 СК України суд визначає способи участі особи у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до ч. 5 ст.ст. 5, 6 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року в справі № 295/13297/18 (провадження № 61-8094св20) вказано, що: «законодавцем визначено механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в: (а) покладенні обов`язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; (б) закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення (частини друга, третя статті 257 СК України)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 607/13092/16-ц (провадження № 61-1713св17) зазначено, що: «будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статті 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до статті 263 СК України спір щодо участі баби та діда у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 СК України».

Встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні між бабою та онукою, врахувавши інтереси дитини, її вік та інші обставини, що мають істотне значення, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов та визначив порядок участі баби у спілкуванні та вихованні онуки шляхом побачень без присутності батька.

Так, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вимоги встановлення часу її спілкування з онукою ОСОБА_7 у першу та третю п`ятницю, суботу та неділю, з 18:00 п`ятниці до 18:00 неділі, за місцем проживання баби ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду. Такі доводи фактично зводяться до викладення обставин справи із тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова