Провадження №22-ц/812/291/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) учасників цивільну справу №488/3176/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Шевиріної Тетяни Дмитріївни у приміщенні цього суду 18 грудня 2023 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 04 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», Товариство) та відповідачкою був укладений кредитний договір №245397543, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 20000 грн. із зобов`язанням повернути його зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. 30 листопада 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги за вказаним кредитним договором, а останнє 20 жовтня 2022 року відступило право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 06 березня 2023 року виникла заборгованість у сумі 143130 грн. 30 коп., з яких 21997 грн. 41 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 121132 грн. 89 коп. - заборгованості за відсотками. Проте відповідачка ухиляється від добровільного погашення боргу.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість.

Відповідачка надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що позивачем не надано доказів щодо укладання нею кредитного договору, позивач також не довів факт перерахування їй коштів. Крім того, позивачем не надано належних доказів, що підтверджують перехід до нього права вимоги за кредитним договором.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 листопада 2023 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» в рахунок заборгованості за договором №245397543 від 04 січня 2023 р., що був укладений з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість в розмірі - 143130 грн. 30 коп., з яких 21997 грн. 41 коп. - тіло кредиту, 121132 грн. 89 коп. - заборгованість по сплаті відсотків, а також 2684 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач свій процесуальний обов`язок виконав та надав суду докази на підтвердження факту укладення з відповідачкою кредитного договору, порушення останньою обов`язку із виконання його умов та розрахунок заборгованості, який умовам цього договору відповідає, надав також докази переходу до нього права вимоги у вказаному зобов`язанні, а відповідачка жодним доказом наведеного не спростувала, що є підставою для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суперечать наявним доказам, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що чинним законодавством чітко передбачено, яким саме чином повинен укладатись електронний договір, та які документи підтверджують таке укладання договору. В той же час у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт відповідачкою оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа, яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи, яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Тобто, матеріали судової справи не містять жодного доказу, що укладення договору від 04 січня 2021 року №245397543 відбувалось в порядку, визначеному законодавством. А тому, на думку ОСОБА_1 , якщо позивач вважає, що вона отримувала одноразовий ідентифікатор, використовувала його для укладення кредитного договору, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами, наприклад інформацією від мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачеві, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, докази, що саме відповідач реєструвалась в ЕС «кредиторів». Позивачем до суду також не було надано і повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи та не надано доказів такої ідентифікації. Неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем, адже тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, але позивачем вони не надані. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав обов`язок доведення обставин неукладення договору в електронному вигляді на відповідачку, оскільки саме TOB «ФК «ЄАПБ» мало надати суду відповідні докази як особа, в розпорядження якої мають перебувати такі докази, та особа, яка мала вчинити активні дії щодо проведення ідентифікації особи відповідача та перерахування на його рахунок коштів. Крім того, відповідачка зауважує, що надані представником позивача платіжні доручення не містять підпису відповідальної особи працівника Банку, який повинен був здійснити перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. Отже вказані роздруківки не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому не можуть бути належним та допустимим доказом, який міг би свідчити про отримання відповідачем будь-яких коштів. Також позивачем не надано до суду а ні договору факторингу № 28/1118-01, а ні витягу із договору факторингу № 28/1118-01, що свідчили б про перехід права грошової вимоги до відповідача. Відповідачка зазначає, що суд не повинен приймати копію додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року як доказ відступлення права вимоги за договором від 10 листопада 2021 року № 845735880, оскільки у вищезазначеній додатковій угоді не зазначений відповідач, кредитний договір від 10 листопада 2021 р. № 845735880 або будь-яка інша інформація, яка б давала змогу ідентифікувати особу/осіб, яких вона стосується. До того ж за відсутності самого договору факторингу неможливо з`ясувати, чи має вона відношення до нього. Одночасно фактором не надано доказів здійснення оплати за відсутплення права вимоги, зокрема, щодо відповідача. Отже, на думку ОСОБА_1 , позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до ТОВ «Таліон Плюс». Також відповідачка зауважує, що проведені позивачем розрахунки заборгованості не відповідають вимогам закону та сталій судовій практиці щодо нарахування процентів за користування кредитом після закінчення терміну кредитування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що у відповідності до умов кредитного договору його підписання здійснювалось після верифікації особи позичальника та її банківської картки електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону, вказаний позичальником при укладанні кредитного договору, що відповідає визначеним законодавством вимогам до електронного правочину. Щодо доказів надання відповідачці кредитних коштів представник позивача зазначив, що враховуючи, що кредит за вищезазначеним кредитним договором було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та постановою НБУ № 164 від 29 липня 2022 року «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», відповідно до положень якого документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. ТОВ «ФК «ЄАПБ» в повній мірі доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за вищезазначеними договорами та наявності відповідної заборгованості за ними. Крім того, позивачем було долучено до додаткових пояснень платіжні доручення від 04 січня 2021 року та 01 квітня 2021 року, які підтверджують перерахування коштів на платіжку картку відповідача (4731-21 хх-хххх-8628). Звернуто окрему увагу, що за кредитним договором первісним кредитором є фінансова установа (яка надає кошти в безготівковій формі у національній валюті через платіжну систему на реквізити платіжної банківської картки, вказаної позичальником особисто), а не банк. До того ж укладені кредитні договори не були розірвані через неотримання кредитних коштів та визнані недійсними, а тому діє презумпція правомірності правочину. Щодо нарахування відсотків за кредитним договором, то оскільки позичальник погодився на умови, визначені договорами щодо їх пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, твердження відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Щодо тверджень відповідача про безпідставність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору звернуто увагу суду на те що, постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, зокрема, зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. На думку представника позивача, наявними у справі доказами підтверджено також перехід до позивача права вимоги за борговими зобов`язаннями відповідачки.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2021 року о 07 год. 56 хв ОСОБА_1 подала заявку до ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» на отримання кредиту, в якій вказала електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер телефону НОМЕР_1 , дату народження, серію та номер свого паспорта, РНОКПП, номер банківської картки.

04 січня 2021 року в електронній формі ОСОБА_1 було направлено кредитний договір №245397543 від 04 січня 2021 року.

Акцепт оферти позичальником (підписання договору одноразовим ідентифікатором) було здійснено шляхом відправлення 04 січня 2021 року позичальнику на номер НОМЕР_1, вказаний нею в заявці на отримання кредиту, одноразового персонального ідентифікатора №MNV2P8V9, який був введений/відправлений позичальником товариству 04 січня 2021 року о 07:56:12 год., що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 6-8).

За умовами договору ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 20000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4. цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. кредит надається строком на 29 днів від дати отримання кредиту позичальником (далі - дисконтний період).

У пункті 1.3 договору сторони погодили, що встановлений п. 1.2 Договору строк дисконтного періоду може бути подовжений позичальником шляхом оплати ним протягом дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позивальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду. Застосування позичальником зазначеного права можливе до закінчення дисконтного періоду а також під час пільгового періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.

Відповідно до пункту 1.4.1 Договору проценти за користування кредитом нараховуються щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 200,75% річних, що становить 0,55 % кредиту за кожний день користування ним.

За умови продовження строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3 Договору з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.2 договору строку нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою 336,71% річних, що становить 0, 92 % за один (пункт 1.4.2 Договору).

Пунктом 1.4.3 Договору передбачено, що після закінчення Дисконтного періоду та у разі не сплати відсотків у порядку, передбаченому пунктом 1.3 Договору, умови нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною ставкою скасовуються і відсотки нараховуються за Базовою процентною ставкою 620,50% річних, що становить 1,70% за кожний день користування.

Розрахунок сукупної вартості Кредиту та термін платежу зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.9. Договору).

У пункті 1.8 Договору зазначено, що проценти в розмірі, визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2. Договору, нараховуються за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником.

Пунктом 2.2.2.1. Договору визначено, що позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим Договором.

Згідно з положеннями графіку розрахунків до Договору сторони погодили, що сукупна вартість кредиту становить 23190 грн., яка складається з суми кредиту у розмірі 20000 грн. та нарахованих процентів - 3190 грн., а термін платежу визначено 02 лютого 2021 року.

Також позивачем надано додаткову угоду від 01 квітня 2021 року між Товариством та ОСОБА_1 , якою збільшено суму кредиту на суму 2000 грн. з 01 квітня 2021 року на строк дії договору №245397543 від 04 січня 2021 року (а.с. 9).

На підтвердження виконання кредитного договору та додаткової угоди до нього первісним кредитором позивач надав платіжні доручення від 04 січня 2021 року та 01 квітня 2021 року, які підтверджують перерахування коштів на платіжку картку відповідача (4731-21 хх-хххх-8628), відповідно 20000 грн. та 2000 грн. (а.с. 112, 113).

В подальшому згідно з договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з урахуванням додаткової угоди №26 від 31 грудня 2010 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором № 245397543 від 04 січня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», Товариству з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (а.с. 59-63, 114-116).

20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» і ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 20102022, за яким згідно з реєстром прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року на умовах договору клієнт -ТОВ «Таліон Плюс» відступило фактору - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 245397543 від 04 січня 2021 року (а.с. 10-12, 147-150).

Звертаючись з позовом, позивач як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором № 245397543 від 04 січня 2021 року, просив про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в розмірі 143130 грн. 30 коп., з яких 21997 грн. 41 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 121132 грн. 89 коп. - заборгованості за відсотками.

Суд, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог помилковим, але погоджується з його висновками щодо встановлених обставин справи в частині укладення кредитного договору та переходу права вимоги за цим договором до позивача.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України

«Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір 04 січня 2018 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачці не належить, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, відповідачкою не доведено порушення її прав при укладенні договору від 04 січня 2021 року, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України) з огляду на зміст заперечень проти позову, як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на її рахунок, а тому аргументи апеляційної скарги в частині невизнання укладення цього договору не приймаються апеляційним судом.

Також відхиляються заперечення відповідачкою факту отримання кредитних коштів в сумі 20000 грн., які підтверджені належно оформленими платіжним дорученням від 04 січня 2021 року, яке є первинним документом бухгалтерського обліку відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та оформлено в електронному вигляді, а доказів ненадходження за таким дорученням грошових коштів відповідачкою не надано.

Натомість доказів підписання ОСОБА_1 додаткової угоди від 01 квітня 2021 року між Товариством та ОСОБА_1 , якою збільшено суму кредиту на суму 2000 грн. з 01 квітня 2021 року на строк дії договору №245397543 від 04 січня 2021 року, як накладанням власноручного підпису, так і підписанням в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора не надано.

За такого відсутні докази укладання ОСОБА_1 цієї додаткової угоди, а отже й для зарахування до кредитної заборгованості за договором №245397543 від 04 січня 2021 року 2000 грн. основного боргу та нарахованих на цю суму процентів за користування коштами.

Щодо переходу до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав кредитору за кредитним договором від 04 січня 2021 року.

Так, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).

Тобто одним з видом правонаступництва (переходу прав юридичної особи) є сингулярне правонаступництво, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Крім випадків, коли заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України), кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України) чи правонаступництва (пункт 2 вказаної частини), яке за змістом тієї ж частини є універсальним). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Тобто, правонаступництво прав чи обов`язків юридичної особи (кредитора або боржника) можливе і без правонаступництва юридичної особи у випадках заміни сторони у зобов`язанні.

У такому разі новий кредитор має підтвердити наявність підстав для переходу до нього від первісного кредитора певного обсягу прав, надавши відповідні докази.

Так, у цій справі позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним нею 04 січня 2021 року з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», надав договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з урахуванням додаткової угода №26 від 31 грудня 2010 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором № 245397543 від 04 січня 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», Товариству з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (а.с. 59-63, 114-116), а також договір факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» і ТОВ «Таліон Плюс», за яким згідно з реєстром прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року на умовах договору клієнт - ТОВ «Таліон Плюс» відступило фактору - ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 245397543 від 04 січня 2021 року (а.с. 10-12, 147-150).

Наведені докази є належними та достатніми для підтвердження набуття позивачем у справі прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 січня 2021 року, а тому запереч6ння відповідачкою цих обставин відхиляється апеляційним судом. Зокрема, помилковим є посилання на відсутність в матеріалах справи тексту договору факторингу № 28/1118-01, оскільки фотокопія цього договору долучена позивачем до заяви про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2023 року (а.с. 59-63). Відсутність оплати за договором факторингу спростовується копією платіжної інструкції від 10 березня 2023 року (а.с. 151).

Отже, наведені докази свідчать про укладення між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» надало ОСОБА_1 кредит на загальну суму 20000 грн зі сплатою відсотків за кожний день користування кредитом строком на 29 календарних дні, а право вимоги за цим договором набув позивач у визначений законом спосіб, тоді як відсутні докази укладання між зазначеними сторонами додаткової угоди до кредитного договору від 01 квітня 2021 року, а тому первісний кредитор не міг передати, а відповідач - набути право вимоги за такою угодою.

Щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04 січня 2021 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості на суму 143130 грн. 30 коп. яка складається із 21997 грн. 41 коп. боргу за кредитом та 121132 грн. 89 коп. боргу за процентами, які розраховані за період з 04 січня 2021 року по 22 січня 2022 року (а.с. 47-51).

Погоджуючись з таким розрахунком, суд першої інстанції вважав доведеним, що 04 січня 2021 року відповідачка отримала грошові кошти в сумі 20000 грн і цього ж дня розпочався дисконтний період зі сплатою відсотків з розрахунку 0,55 % за кожний день користування, а саме в сумі 110 грн на день. 03 лютого 2021 року закінчився дисконтний період і розпочався Пільговий період, в якому проценти нараховувалися за індивідуальною ставкою, виходячи з 0,92 % на день, що становить 184 грн за один день користування і відповідає умовам пункту 1.4.2 Договору. Цей період, на думку суду, автоматично продовжувався кожні 29 днів до 25 жовтня 2021 року, оскільки відповідачкою виконувалися умови пункту 1.4.2 Договору і сплачувалися всі нараховані у цьому періоді відсотки. Всього цей період складається з 10 періодів по 29 днів кожний. 29 жовтня 2021 року у зв`язку із не внесенням відповідачкою коштів на погашення заборгованості за відсотками, їй було нараховано відсотки за базовою процентною ставкою, виходячи з 1,70 % за кожний день користування коштами за такою формулою: 20000 грн (тіло кредиту) х 1,70% (базова відсоткова ставка) х 3 (кількість періодів) х 29 (кількість днів у періоді) + 22000 грн (тіло кредиту) х 1,70% (базова відсоткова ставка) х 7 (кількість періодів) х 29 (кількість днів у періоді) - сума відсотків, які були сплачені за Дисконтною та Індивідуальною відсотковими ставками. Отже сума заборгованості по відсоткам станом на 29 жовтня 2021 року склала 75092 грн 29 коп. Після цього відсотки нараховувалися за ставкою 505 грн 94 коп. за один день користування.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції, а також доводи відзиву на апеляційну скаргу про погодження відповідачкою умов пролонгації дії договору хибними, оскільки для пролонгації строку надання кредиту (дисконтного періоду) відповідно до пункту 1.3 позичальник має вчинити певні дії: оплатити протягом дисконтного періоду проценти, фактично нараховані за користування кредитом супроводити оплату відповідним коментарем або активувати в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку дисконтного періоду. Між тим у справі відсутні докази вчинення ОСОБА_1 разом із оплатою суми нарахованих процентів за користування кредитом інших зазначених у договорі, а тому колегія суддів виходить з того, що останнім днем, на який видавався відповідачці кредит було 02 лютого 2021 року.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За обставинами справи, яка переглядається, правомірне використання кредитних коштів позичальником ОСОБА_1 закінчилось 02 лютого 2021 року (останній день кредитування), отже після цієї дати відсутні підстави для нарахування процентів за користування наданими коштами, а позовні вимоги про стягнення передбачених статтею 625 ЦК України нарахувань не заявлялись, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки 117942 грн. 89 коп. нарахованих за період з 03 лютого 2021 року процентів є недоведеними.

У постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України (пункт 6.35).

Тому колегія суддів не приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу з посиланням на положення кредитного договору про право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом за весь строк користування до дня його фактичного повернення (пункт 1.8 Договору), оскільки таке положення суперечить наведеним положенням закону.

Як вбачається із розрахунку заборгованості первісного кредитора (а.с. 67-73) заборгованість на 02 лютого 2021 року становить: за кредитом - 20000 грн., за процентами за користування кредитом - 3190 грн. (110 грн.х29 днів), а всього ОСОБА_1 було сплачено на погашення заборгованості 30891 грн. За такого у відповідачки відсутні непогашені зобов`язання за кредитним договором №245397543 від 04 січня 2021 року, що є підставою для відмови у позові через його недоведеність.

Тому суд першої інстанції, неналежно оцінивши наявні у справі докази, без врахування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, помилково визнав встановленими обставини щодо наявності заборгованості, які є недоведеними, та безпідставно задовольнив позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», що відповідно до пунктів 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у позові.

Оскільки апеляційна скарга задоволена, ухвалено нове судове рішення про відмову у позові, з огляду на положення частин 1, 13 статті 141 ЦПК України наявні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача, з якого необхідно стягнути на користь позивачки 4026 грн. сплаченого нею за подання апеляційної скарги судового збору.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає в АДРЕСА_1 , 4026 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.М.Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 27 лютого 2024 року