"26" лютого 2024 р.
Справа №642/3362/23
Провадження №2/642/106/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Вікторова В.В.,

за участю секретаря Шнайдер Д.С.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2023 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі 11483,64грн., середній заробіток за весь час затримки (за шість місяців) у розмірі 68901,84грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 18788,00грн. та судовий збір у розмірі 1073,60грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 03 липня 2019 року по 12 грудня 2019 року перебував у трудових відносинах з Харківською регіональною державною лабораторією Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Так, наказом від 03.07.2019 року №94-ОС ОСОБА_3 було прийнято на посаду в.о. завідувача вірусологічного відділу- лікаря ветеринарної медицини. Наказом від 12.12.2019 року №180-ОС його було звільнено із займаної посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації та відмовою від переведення на іншу посаду. Відділу фінансів, бухгалтерського обліку та економічної роботи доручено провести повний розрахунок, а саме компенсації за невикористану відпустку у кількості 15 календарних днів. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст. 36 та п.1,2 і 6 ст. 40, п. 6 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. В день звільнення, 12.12.2019 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні останньому при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Враховуючи, що в наказі від 12.12.2019 року за №180-ОС «Про звільнення ОСОБА_3 » та в розрахункових листах не зазначено про нарахування та виплату вихідної допомоги згідно з ст. 44 КЗпП України, вважає, що звільнення із займаної посади проведено з порушеннями трудового законодавства України, яке призвело до невиплачених при звільненні належних йому коштів вихідної допомоги. Вказаний факт був виявлений адвокатом при обробці документів, наданих у відповідь на адвокатський запит листом від 06.04.2023 року за №222, отриманої адвокатом 13.04.2023 року. У зв`язку із зазначеним звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2023 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження.

04.08.2023 року представник відповідача Смородська М.С., яка діє на підставі довіреності, надала відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що, відповідно до пункту 2 наказу Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12 грудня 2019 року № 180-ОС «Про звільнення ОСОБА_3 » відділу фінансів, бухгалтерського обліку та економічної роботи наказано провести з позивачем повний розрахунок при звільненні та виплатити компенсацію за невикористану відпустку у кількості 15 календарних днів. Вказаний наказ Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12 грудня 2019 року № 180-ОС «Про звільнення ОСОБА_3 » не було оскаржено до суду. Крім того, позивач мав й інші трудові відносини з відповідачем. Позивач був призначений на посаду виконуючого обов`язки директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів з 08 серпня 2022 року (наказ № 72-ОС) по 31 жовтня 2022 року (наказ № 123-ОС) на умовах строкового трудового договору. Дані обставини надавали можливість позивачу ознайомитись зі своєю особовою справою та з`ясувати відсутність виплати вихідної допомоги при звільненні, а твердження адвоката позивача про те, що факт порушення його прав був виявлений при обробці відповіді на адвокатський запит, - не є переконливим. З огляду на це, представник відповідача вважає, що позивачем було пропущено встановлені законом строки звернення до суду. Крім того, на думку представника відповідача розмір коштів на правничу допомогу, вказаний представником позивача не відповідає критеріям встановленим приписами законодавства.

05.10.2023 року від представника позивача, адвоката Лукаш О.М., надійшла відповідь на відзив, в якій вона не погодилась з доводами, викладеними у відзиві відповідача на позовну заяву та зазначила, що представник відповідача не заперечує право позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні, враховуючи відсутність згідно зі статтею 178 ЦПК України відповідних доказів та посилань на норми права, що це право позивача можуть оспорювати. Представник позивача наголошує, що зміст наказу від 12 грудня 2019 року за № 180-ОС «Про звільнення ОСОБА_3 » не викликав у нього сумнівів щодо нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні через використану у наказі дефініцію провести повний розрахунок, а зміст інших документів не містить інформації про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Про факт невиплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні йому стало відомо зі слів адвоката виходячи з інформації, зазначеній у розрахунковому листі за грудень 2019 року, копію якого було надано відповідачем у відповідь на адвокатський запит (супровідний лист відповідача з копіями документів від 06.04.2023 №222), отриманого 13 квітня 2023 року. Прийняття рішення про звільнення позивача та видача відповідного наказу не є предметом спору відповідно до поданої позовної заяви та не є спробою його оскарження у суді. Представник також вважає, що позивач звернувся до суду у строки, передбачені законом.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 08.07.2019 року перебував у трудових відносинах з Харківською регіональною державною лабораторію Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів на посаді виконуючого обов`язки завідувача вірусологічного відділу лікаря ветеринарної медицини згідно наказу від 3 липня 2019 року № 94-ОС з 08.07.2019 року

Наказом Харківської регіональної державної лабораторії від 09.12.2019 року №178-ОС запропоновано ОСОБА_3 перейти на посаду лікаря ветеринарної медицини 1 категорії вірусологічного відділу у зв`язку з невідповідністю займаній посаді.

Наказом Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12 грудня 2019 року №180-ОС ОСОБА_3 було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді, керуючись п. 2 ст. 40 КЗпП України, внаслідок недостатньої кваліфікації та його відмовою від переведення на іншу посаду.

Приписами ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі безробіття з незалежних від них обставин.

Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 2 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Положеннями ч.1 ст. 47 КЗпП України, чинними на день звільнення, передбачено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу; у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивач був ознайомлений з наказом 12 грудня 2019 року №180-ОС про звільнення в присутності завідувача відділу кадрової роботи ОСОБА_4 , провідного фахівця інспектора з кадрів ОСОБА_5 та завідувача імунологічного відділу ОСОБА_6 , але від підпису відмовився, про що був складений відповідний акт (а.с. 59).

Крім того, листом Харківської регіональної державної лабораторії від 13.12.2019 № 785 на ім`я ОСОБА_3 була направлена копія вищезазначеного наказу для ознайомлення та підпису.

Одночасно було повідомлено, що розрахунок за відпрацьований час та компенсацію за невикористану відпустку буде проведено відповідно до чинного законодавства (а.с. 69).

Тож, Позивач був ознайомлений з наказом № 180-ОС від 12.12.2019 та був обізнаний про виплати, які має отримати, та відповідно знав, що вихідна допомога згідно наказу не підлягає виплаті.

Вказаний наказ Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12 грудня 2019 року № 180-ОС позивачем не оскаржувався.

Крім того, наказом Харківської регіональної державної лабораторії від 08.08.2022 року ОСОБА_3 було призначено на посаду виконуючого обов`язків директора Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.

На вказаній посаді ОСОБА_3 працював до 31.10.2022 року та був звільнений із займаної посади згідно наказу про звільнення № 123-ОС.

З огляду на зазначені правові норми, враховуючи обставини справи, зокрема, що позивачу при звільненні 12 грудня 2019 року та станом на час його звернення до суду з цим позовом не було виплачено вихідну допомогу. При цьому, з вищевказаного вбачається, що Позивач мав об`єктивну можливість дізнатись про порушення його права на отримання вихідної допомоги, однак таким правом не скористався. Доказів того, що він звертався до підприємства із запитами про нараховані йому виплати суду не надано.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Слід зазначити, що на момент звільнення позивача (12 грудня 2019 року) ч. 2 ст. 233 КЗпП визначала, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З 19.07.2022 року згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 12.12.2019 року, та здійснено повний розрахунок по заробітній платі 19.12.2019 року, що підтверджується розрахунковим листом (а.с.67), а позивач звернувся до суду з позовом 27.06.2023 року, тобто з порушенням передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Суд вважає необґрунтованими твердження позивача про те, що ним не пропущені строки звернення до суду, та звернення до суду з вимогами про зобов`язання йому виплатити вихідну допомогу не обмежується будь-яким строком.

Так, відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/4840/20, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин (п.39).

Верховним Судом також неодноразово в своїх рішеннях зазначалось, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення (зокрема, постанова від 27 серпня 2020 року в справі № 804/871/16, від 13 лютого 2020 року в справі №809/698/16).

Тобто, виплата такої допомоги не пов`язана з виконанням працівником роботи, тому вона (допомога) не є частиною заробітної плати.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Як зазначалось вище, ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача вірусологічного відділу лікаря ветеринарної медицини - 12 грудня 2019 року, остаточний розрахунок проведений 19 грудня 2019 року.

При цьому виплата вихідної допомоги передбачена не була.

Тобто, про порушення своїх прав у вигляді невиплаченої вихідної допомоги позивач повинен був дізнатись в день проведення остаточного розрахунку.

Отже, перебіг строку звернення до суду почався з 19 грудня 2019 року.

Позивач звернувся з позовною заявою 27.06.2023 року, тобто більш ніж через три роки після початку перебігу строку звернення до суду.

Поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не навів, помилково вважаючи, що на цей спір будь-який строк не поширюється.

Таким чином, ураховуючи, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з позовною вимогою щодо стягнення вихідної допомоги, та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено, суд доходить висновку про відмову в її задоволені.

Вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є похідною від вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні позивача, а тому також задоволенню не підлягає.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи те, що у задоволенні позву відмовлено, судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Харківської регіональної державної лабораторії Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні- відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Вікторов