Справа №: 486/229/24 Провадження № 2-з/486/5/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м.Южноукраїнськ

Суддя Южноукраїнського міського суду Миколаївської області Савін О.І., розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Семенової Світлани Миколаївни, про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

06.02.2024 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Семенова С.М. звернулася до суду із цивільним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення місця проживання дитини з батьком.

Згідно зі ст.33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень ст.ст. 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Савіна О.І. та передано йому вказану справу.

Провадження у справі на даний час не відкрито.

Одночасно з позовною заявою від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Семенової С.М. надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі, перетинати державний кордон України, без згоди батька ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, представник заявник вказує, що 28.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб Южноукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за актовим записом №172. На теперішній час в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області знаходиться цивільна справа №486/1936/23 за позовною заявою про розірвання шлюбу, позивачем в якій є ОСОБА_2 . Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13.10.2023 року ОСОБА_1 оформив у приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Рихальської О.В згоду (дозвіл) на виїзд їхнього сина, ОСОБА_3 , з України до Чеської Республіки, Республіки Польщі, Франції, Федеративної Республіки Німеччини з метою відпочинку з 18.10.2023 року до 18.04.2024 року у супроводі матері ОСОБА_2 . На той момент вони перебували у гарних стосунках, питання щодо розірвання шлюбу не підіймалося, заявник не заперечував щодо оздоровлення та відпочинку дитини за межами України. Однак, у 2023 році ОСОБА_2 неодноразово виїжджала з малолітнім сином ОСОБА_3 за межі України з метою відпочинку. А коли повернулася з поїздки, ОСОБА_2 повідомила йому, що не бажає надалі продовжувати шлюбні стосунки і звернулась у листопаді 2023 року до суду з позовом про розірвання шлюбу. На даний час шлюбних стосунків не підтримують, живуть окремим життям та своїми інтересами. Більшість часу дитина проводить із батьком, разом із ним проживає, а ОСОБА_2 також повідомила, що має намір в лютому місяці 2024 року разом із малолітнім сином ОСОБА_4 виїхати на постійне місце проживання на невизначений термін у Федеративну Республіку Німеччина з метою влаштування свого особистого життя, зареєструватись у Федеративній Республіці Німеччина у статусі «біженки». А тому, після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, він звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання з батьком.

Крім того, заявник звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Рихальської О.В. нотаріуса з метою скасувати подану раніше заяву про згоду на виїзд за кордон, проте нотаріус відмовив йому, мотивуючи відмову тим, що законом не передбачено такої можливості. 19.01.2024 року він повторно звернувся до нотаріуса.

20.01.2024 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М зареєстровано у реєстрі заяву за №113, в якій батько ОСОБА_1 заперечує щодо виїзду з України за кордон, у тому числі на перетин кордонів, поїздки усіма видами транспорту, перельоти, малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі будь-якої особи, а також його матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, цією заявою він відкликає заяву про надання його згоди на виїзд сина за кордон, підпис на якій засвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області 13.10.2023 року за р №1225.

З метою недопущення вивезення сина ОСОБА_3 за межі держави постійного місця його проживання без згоди батька, заявник звернувся з офіційним листом до Адміністрації Держприкордонслужби. Йому була надана відповідь №02.3/М-887-1551 від 24.01.2024 року, у якій зазначено, що заява про заборону виїзду з України малолітньої дитини не може бути прийнята до виконання. Аргументуючи тим, що на Державну прикордонну службу покладаються завдання щодо запобігання та недопущення виїзду з України осіб, яких згідно із законодавством тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі за мотивованим рішенням суду, і надано право не пропускати через державний кордон України таких осіб.

Вважає, що існує реальна загроза того, що ОСОБА_2 може вивезти сина за кордон із ціллю отримання допомоги на дитину, такі дії її загрожують психологічною травмою для дитини, оскільки раптовий переїзд є стресом та підвищує рівень його тривожності. Вивезення сина за кордон не сприятиме його повноцінному розвитку. Оскільки, на час воєнного стану спрощено процедуру перетину кордону малолітніми дітьми з одним із батьків без дозволу другого, існують ризики того, що вона виїде з малолітнім сином за межі України без його дозволу, що призведе до утруднення виконання рішення суду.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 153 ЦПК України, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши доводи представника заявника, суддя приходить до висновку про те, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, що становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, заява представника позивача вмотивована тим, що ОСОБА_2 разом з дитиною може виїхати за кордон і ці обставини можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому до матеріалів справи надає заяву до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області від 20.01.2024 року щодо скасування поданої раніше заяви від 13.10.2023 року на згоду на виїзд за кордон малолітнього сина ОСОБА_3 , та відповідь від 24.01.2024 року №02.3/М-887-1551 Адміністрації Держприкордонслужби. Відтак посилання заяви на ризики унеможливлення виконання рішення суду по суті є припущенням представника позивача щодо обставин, які за умови їх доведеності могли б розглядатися в якості підстав для забезпечення позову.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27.02.1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№2) від 27.11.1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

У частині другій ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, положеннями даної норми права, заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії як правило застосовуються щодо відповідача.

У даному ж конкретному випадку малолітня дитина не є відповідачем у справі, а питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 441 ЦПК України та може мати місце за поданням державного виконавця на стадії виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 27.03. 2019 року, у справі №643/5842/16-ц.

Однак, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.(Абзац тринадцятий пункту 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ№ 383 від 29.03.2022 року).

Таким чином, законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а заявник у свою чергу вимагає всупереч закону заборонити дитині в супроводі матері, яка, до речі, не позбавлена батьківських прав відносно дитини, виїзд за кордон України на безпечну територію без його згоди, навіть, якщо на то буде реальна загроза життю дитини.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року (справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, відтак у задоволенні заяви представнику заявника ОСОБА_1 - адвокату Семеновій С.М. про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст.149-153, 260-261 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

У заяві представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Семенової Світлани Миколаївни, про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визначення місця проживання дитини з батьком, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О.І. Савін