Справа № 367/2819/22
Провадження №2/367/1171/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Мартинюка Н.Р.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні, мотивуючи позов по тим підставам, що позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2018 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.02.2022 року шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу спільна з відповідачем неповнолітня дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні.

За час спільного проживання за спільні кошти подружжям на підставі договору купівлі-продажу №3247/20321/2454003 від 26.02.2021 року за 5 000 доларів США був придбаний легковий автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об?єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 . Після реєстрації автомобіля за ОСОБА_4 автомобілю був присвоєний державний номерний знак НОМЕР_2 .

Позивач зазначає про те, що не дивлячись, що автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ?, є спільним майном подружжя, відповідач скористався тим,що право власності на вказаний автомобіль було зареєстроване за ним і одноособово розпорядився спільною власністю, здійснивши відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу від 31.08.2022 на користь ОСОБА_5 . У свою чергу, відповідач ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на спірний автомобіль і після державної реєстрації змінив номерний знак. В даний час автомобіль має державний номер НОМЕР_4 .

Враховуючи, що право позивача на частку в спільному майні подружжя автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, - порушене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу вказаного автомобіля має бути визнаний судом недійсним відповідно до ст.ст. 203, 205, 215 ЦК України.

Разом з тим, вказує про те, що позивач як співвласник автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, не надавала згоди на розпорядження спільним майном, а тому вважає, що це є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником, недійсним.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , укладеного 31.08.2022 року за номером 3247/2022/3366841 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на частину легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 . Стягнути з відповідачів солідарно судові витрати.

До суду звернувся ОСОБА_4 із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що обставини, викладені в позовній заяві ОСОБА_1 , в повній мірі не відповідають дійсності. Вказує про те, що 15.09.2020 ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначала, що шлюбні відносини між сторонами істотно погіршились близько року назад. Зберегти сім`ю сторонам не вдалося, будь яких спільних інтересів у них немає, відбуваються постійні конфлікти. Сторони остаточно перестали бути сім`єю з вересня 2020, проживають окремо, спільного бюджету не ведуть, шлюбні відносини між ними припинено. Дану позовну заяву було залишено без розгляду 14.07.2021, а новий позов про розірвання шлюбу позивачем було подано до суду 28.12.2021, в якому позивач також зазначала про припинення шлюбних відносин між сторонами. 15.09.2020 позивач також зверталась до суду із заявою про стягнення аліментів на утримання дитини. 07.10.2020 судом було видано судовий наказ про стягнення аліментів з відповідача, починаючи з 15.09.2020, які ОСОБА_4 вчасно та в повній мірі сплачує на даний момент.

Зазначає, що транспортний засіб, який є предметом спору купувався 26.02.2021 в період, коли між сторонами було припинено підтримання сімейних відносин, а відповідно, даний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 для особистих цілей. Також, оскільки відповідач немає жодного відношення до придбання даного транспортного засобу, їй не відомо, що для придбання автомобіля відповідач 24.02.2021 взяв в позику у ОСОБА_5 кошти в розмірі 100000 грн з кінцевим терміном повернення 01.01.2023. Відтак, спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, а не за спільні кошти подружжя в період, коли шлюбні відносини між сторонами були припинені, а відтак, майно не може бути визнане спільним майном подружжя. Крім того, ОСОБА_4 зазначає про те, що за період 2018-2020 років, коли сторони дійсно проживали разом однією сім`єю як подружжя та вели спільне господарство, сторонами спільно було придбано квартиру, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_1 , хоча на час вчинення правочину шлюб між ними ще не було зареєстровано. Зазначене нерухомо майно ОСОБА_1 не бажає ділити.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просить відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, а саме визнати автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , особистою власністю ОСОБА_4 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

До суду від представника відповідача за первісним позовом адвоката Вітошка В.А. надходив відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає обставини, вказані ним у зустрічному позові та просить в задоволенні первісного позову відмовити за наведених підстав у зустрічному позові.

До суду від представника позивача за первісним позовом адвоката Шевченко Н.В. надходила відповідь на відзив, в якому зазначає про те, що наведені у відзиві аргументи є безпідставними, позиція відповідача не ґрунтується на законі та не відповідає дійсним обставинам справи. Так, вказує, що якщо припустити, що ОСОБА_4 дійсно уклав з ОСОБА_5 договір позики, то це не може свідчити про використання одержаних за цим договорів коштів саме на придбання спірного автомобіля. Представник позивача стверджує, що зазначений договір позики не спростовує презумпції спільності права власності подружжя. Оскільки про укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачу раніше відомо не було, то ОСОБА_1 окремо буде вирішувати питання про законність зазначеного договору, так як цей договір не є предметом спору в даній справі. Вказує також про те, що фактично для придбання спірного автомобіля подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були частково використані власні заощадження, а частину коштів було позичено в матері позивача ОСОБА_6 . Після того як 29.05.2021 позивач продала автомобіль марки Chery Kimo, що належав їй на праві власності і був зареєстрований за нею, отримані від продажу кошти були повернути матері позивача. Також вказала про те, що стосунки між подружжям погіршилися у вересні 2020, після того, як ОСОБА_4 перестав забезпечувати сім`ю та вчинив відносно позивача фізичне насильство. Згодом подружжя налагодило стосунки, починаючи з жовтня-листопада 2020, почали проживати разом, тому в судові засідання по розірвання шлюбу ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 не з`являлися. Та обставина, що остаточно позивач та ОСОБА_4 перестали бути сім`єю з серпня 2021, встановлена рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.02.2022 і доказуванню не підлягає. Представник позивача також зазначила про те, що відповідач позбавив можливості колишню дружину користуватися автомобілем, в тому числі, для того, щоб відвезти дитину в дитячий садок, поліклініку. Станом на теперішній час ОСОБА_4 має заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується довідкою державного виконавця. Щодо тверджень ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 приховує факт купівлі за спільні кошти квартири, представник позивача зазначає про те, що ще задовго до знайомства з ОСОБА_4 . 27.12.2016 ОСОБА_1 купила квартиру у АДРЕСА_1 . Таким чином, представник позивача стверджує, що ОСОБА_4 не надав доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя, а тому просить відхилити аргументи ОСОБА_4 , наведені у відзиві.

Ухвалою суду від 19.09.2022 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою суду від 04.07.2023 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом просили первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_7 не з`явився.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку сторін по справі та покази свідка, виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У відповідності з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2018 року.

Згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_8 .

15.09.2020 ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 14.07.2021 позовну заяву було залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача про залишення позову без розгляду.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21.02.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірваний, що стверджується копією рішення по справі № 367/9837/21.

В листі Територіального сервісного центру №3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області №369 від 28.07.2022 зазначено про те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, станом на 28.07.2022, за ОСОБА_4 зареєстрований автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, дата державної реєстрації 26.02.2021 на підставі договору купівлі-продажу №3247/2021/2454003 від 26.02.2021.

В листі Територіального сервісного центру №3247 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області №755 від 15.11.2022, зазначається про те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, станом на 11.11.2022, автомобіль марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, який був зареєстрований за ОСОБА_4 , 31.08.2022 перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу №3247/2022/3366841 від 31.08.2022 за ОСОБА_5 .

До матеріалів справи представником ОСОБА_4 додано розписку від 24.02.2021, в якій зазначено про те, що ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_5 100000 грн на купівлю автомобіля, які зобов`язується повернути до 01.01.2023.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , яка суду показала, що вона у лютому 2021 позичала гроші подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на придбання спірного автомобіля у розмірі 3500 доларів, а в травні 2021 борг вже було повернуто.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що спірний автомобіль було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Щодо тверджень ОСОБА_4 про те, що автомобіль було придбано за особисті кошти ОСОБА_4 , отримані у борг від ОСОБА_5 , то такі твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки ОСОБА_4 не доведено, що саме ці кошти були витрачені на купівлю автомобіля, який потім ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_5 .

Разом з тим, ОСОБА_1 не було відомо про укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та згоди на відчуження рухомого майна ОСОБА_1 не надавала.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірний автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, відповідачем за первісним позовом не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 частини легкового автомобіля, а також наявність підстав для задоволення вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки ОСОБА_4 розпорядився майном, що є спільною власністю подружжя без відома ОСОБА_1 .

Щодо вимог за зустрічним позовом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що автомобіль було придбано ним за власні кошти чи за кошти, отримані в борг від відповідача ОСОБА_5 , який в подальшому став власником спірного автомобіля.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір суд покладає на відповідачів за первісним позовом, а саме вважає за можливе при задоволенні первісного позову стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір в загальному розмірі 2977,20 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 69, 70, 71 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на частку в спільному майні, - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 , укладеного 31.08.2022 року за номером 3247/2022/3366841 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на частину легкового автомобіля марки Chevrolet Aveo 2007 року випуску, тип кузова седан, об`єм двигуна 1498, vin код НОМЕР_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , судові витрати в розмірі 2977,20 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2024.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланнямhttp://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: Л.В. Мерзлий