Справа № 177/2315/23
Провадження № 2/177/122/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 лютого 2024 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Пушкарьова Є. В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення половини витрат з оплати житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2023 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь витрати з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 27171,78 грн.

В обґрунтування позову вказував, що він є рідним братом ОСОБА_4 . У їх спільній власності перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яку вони отримали у спадок після смерті батька, в рівних частках.

Власник зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Оскільки вони є співвласниками майна, то кожен із них повинен брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регресу).

Позивач у період з 2017 2023 років сплатив 54343,56 грн за надані житлово-комунальні послуги (КП «Кривбасводоканал», ПАТ «Криворізька теплоцентраль», ПП «Домініум», ТОВ «Дніпропетровськгаззбут», ТОВ «Екоспецтранс»), що підтверджено відповідними квитанціями. Відповідач витрати по утриманню квартири не здійснює.

Оскільки позивач сплатив всю суму вартості комунальних послуг, то просив суд стягнути з відповідача на свою користь половину вказаних витрат, що складає 27171,78 грн.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала. Надала суду відзив в якому визнала факт спільної власності з ОСОБА_1 щодо вищевказаної квартири. Заперечуючи проти позову вказала, що у квартирі проживає позивач зі своєю сім`єю. Вона ж у квартирі не зареєстрована та не проживає, ключів від квартири та доступу до неї не має, відповідно на неї не нараховуються комунальні платежі, послуги надані комунальними службами (вода, світло, газ, вивезення побутових відходів, прибирання прибудинкової території) вона не споживає.

Вказувала, що плата за послуги ПП «Домініум» (обслуговуюча будинок компанія), ТОВ «Екоспецтранс» (вивіз побутових відходів) нараховується виключно на зареєстрованих у квартирі мешканців, ТОВ «Дніпропетровськгаззбут» нарахування проводить за використаний мешканцями газ, а КП «Кривбасводоканал» проводить нарахування на зареєстрованих осіб, а тому на неї нарахування не проводилося та вона не зобов`язана сплачувати вказані витрати. Відповідач зазначила, що позивач не виконував солідарний обов`язок, а сплачував за комунальні послуги надані йому та спожиті ним і його родиною.

Також ОСОБА_6 просила відмовити у позові з посиланням на пропуск строку позовної давності за період 2017-2020 років.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 30.11.2023 відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суду пояснив, що після смерті батька, вони з сестрою ОСОБА_4 отримали у спадок однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на яку мають право в рівних частках. Він з 1997 зареєстрований та фактично проживає у вказаній квартирі, а відповідач проживала в ній близько півроку в період, що не стосується предмета спору (задовго до 2017 року), а потім добровільно припинила проживання у вказаній квартирі, має інше житло. Пояснював, що поки він працював, він самостійно сплачував за квартиру, але на даний час він є пенсіонером, хворіє та не має можливості самостійно здійснювати витрати з утримання квартири. Пояснив, що між ним та сестрою складні стосунки, зумовлені відсутністю згоди щодо поділу спадщини після смерті батьків, вони між собою не спілкуються, його намагання вирішити спірні питання через засоби телефонного зв`язку, залишилися без відповіді з боку відповідача.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, але забезпечила участь у розгляді справи представника, яка просила суд залишити позов без задоволення, з мотивів викладених у відзиві, в тому числі застосувавши строки позовної давності. Представник підтвердила той факт, що ОСОБА_4 одружившись змінила прізвище на « ОСОБА_7 », на даний час з сім`єю фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не користується, в ній не проживає та в період, що є предметом спору, не проживала.

Суд, вислухавши учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку про наступне.

Судом встановлено, що сторони по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , в рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 19.08.1997 виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори в.о. державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Е.М., зареєстровано в реєстрі під № 1-4473 (а.с. 7). Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за сторонами по справі, в порядку визначеному законом, що підтверджується відміткою про реєстрацію в БТІ від 09.09.1997 та технічним паспортом на квартиру (а.с. 7 зворот, 8-10).

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Зі змісту ст. 355 ЦК України слідує, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. При цьому, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до положень ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що регулює відносини, які виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 2 Закону, предметом його регулювання є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно зі ст. 5 Закону, до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком (включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку), комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до ст. 7 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, серед іншого, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

До 10.12.2017 (набрання законної сили Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIІІ 09.11.2017) відносини в сфері житлово-комунальних послуг регулювалися Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 IV від 24.06.2004 з відповідними змінами, відповідно до ст. 20 якого визначалося, що споживачі мають право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформлені, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому КМ України.

10.12.2017 набрав законної сили Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIІІ 09.11.2017, відповідно до ст. 7 якого, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами та має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як співвласники вищевказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є індивідуальними споживачами, кожен з яких в силу рівності їх часток у праві власності на квартиру, зобов`язані здійснювати витрати на утримання вказаної власності, що є частиною багатоквартирного будинку. Оскільки за спільною згодою співвласників квартири (доказів протилежного суду не надано), в ній постійно проживав ОСОБА_1 , то сторони як споживачі не набувають права несплати за житлово-комунальні послуги, адже в квартирі постійно проживав ОСОБА_1 , доказів ненадання житлово-комунальних послуг суду не надано. Більш того, як слідує з вимог ст. 7 Закону, витрати на оплату комунальної послуги з постачання теплової енергії підлягають сплаті незалежно від тимчасової відсутності в житловому приміщенні.

Беручи до уваги складові житлово-комунальних послуг, що надавалися за вищевказаною адресою, та витрати за якими позивач просив стягнути з відповідача, враховуючи сутність та призначення послуги з управління багатоквартирним будинком (забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку), а також обов`язковість оплати послуг з постачання теплової енергії, включаючи як складову цієї послуги - обслуговування відповідного лічильника теплової енергії, що мають здійснюватися з метою забезпечення належного використання нерухомого майна, в тому числі в інтересах всіх співвласників багатоквартирного будинку, суд приходить до висновку, що саме витрати понесенні позивачем на сплату вказаних послуг (утримання будинку, постачання теплової енергії та обслуговування теплового лічильника, що є послугою невід`ємною від надання теплопостачання) підлягають стягненню з відповідача, відповідно до її частки у спільному майні .

Сам факт не проживання відповідача за вказаною адресою, що є її правом яке вона вільно реалізує на свій розсуд, не звільняє її від обов`язку нести витрати на оплату вищевказаних послуг, які власники багатоквартирного будинку несуть незалежно від фактично проживання у житловому приміщенні.

Що стосується витрат на оплату таких послуг, як водопостачання, електропостачання, газопостачання, а також розподіл газу, вивіз побутових відходів, суд не знаходить підстав для їх стягнення з відповідача, оскільки це послуги, що споживалися безпосередньо ОСОБА_1 , який проживав у вищевказаній квартирі протягом періоду, що є предметом спору. При цьому, частина цих послуг обліковувалася за лічильником. Відповідач у вищевказаній квартирі протягом спільного періоду не проживала та не була зареєстрованою (а.с. 107-108), відповідно ці послуги нею не споживалися, вартість вказаних послуг на неї не нараховувалася, а позивач, постійно проживаючи у вказаній квартирі та споживаючи газ, воду, електрику не був позбавлений права встановити лічильники для обліку кожної із послуг.

Тому, враховуючи викладене, суд вважає безпідставними вимоги позивач про стягнення з відповідача половини вартості послуг за водо-, газо- та електропостачання, а також за вивіз відходів. Позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх безпідставністю.

Що стосується доводів представника відповідача про необхідність відмови в задоволенні позову у зв`язку з закінченням трьох річного строку позовної давності (період 2017-2020 років), то суд вважає їх частково обґрунтованими.

Так, відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Статтею 263 ЦК України, визначено випадки зупинення перебігу строку позовної давності. При цьому, відповідно до ч.3 ст. 263 ЦК України, від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно Постанови КМ України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на всій території України з 12.03.2020 встановлено карантин, який неодноразово продовжувався Постановою КМ України № 1236 від 09.12.2020 з наступними змінами та тривав до 30.06.2023.

Тобто, карантин, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), у зв`язку з запровадженням якого вносилися зміни до ЦК України щодо продовження в тому числі строку позовної давності, тривав 3 роки 3 місяці та 18 днів. На цей строк, відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України продовжувалися строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, в тому числі строк позовної давності.

Крім цього, у зв`язку з введенням на території України з 24.02.2022 воєнного стану, що діє до цього часу, розділ «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України» доповнено п. 19 «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії» (в редакції Закону № 2120-ІХ від 15.03.2022, а з 30.01.2024 п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України» викладено в новій редакції « У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану" (редакція Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 11.11.2023 (дані подання позову на відділення поштового зв`язку (а.с. 63), тобто після спливу 4 місяців та 10 днів з дня закінчення карантину, але в період дії положень п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, що передбачали спочатку продовження строку позовної давності на період воєнного стану, а в подальшому зупинення строку позовної давності на строк дії воєнного стану.

Відповідно, суд приходить до висновку, що з заявлених позивачем позовних вимог, в межах предмета спору, такими, що заявлені поза межами строку позовної давності є лише вимоги за платежами від 01.03.2017 та 27.01.2017 (а.с. 17), оскільки строк позовної давності за цими вимогами сплив ще до початку карантину та введення воєнного стану, відповідно 01.03.2020 та 27.01.2020. До вимог у цій частині позовних вимог, за платежами по утриманню будинку, послузі з опалення, суд вважає за необхідне відмовити саме у зв`язку з пропуском строків позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Позовні вимоги за платежами здійсненими позивачем у рахунок сплати вищевказаних комунальних послуг (теплопостачання, обслуговування теплового лічильника та утримання будинку та території) після 12.03.2017 є такими, що пред`явлені до суду в межах строку позовної давності, продовженого на строк дії карантину та зупиненого на строк дії воєнного стану.

Відповідно, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача половину витрат понесених на оплату вищевказаних послуг за період з 12.03.2017 по 17.10.2023, в межах заявлених позовних вимог, а саме 14549,91 грн, згідно слідуючого розрахунку: 606,46 + 150,79 +150,79 (а.с. 12),150,79 + 133,62 (а.с. 13), 114,27 (а.с. 14), 150,79 +45 +150,79 (а.с. 15), 650 +102,46 +1300 +123,41 (а.с. 16) + 151 + 90 (а.с. 18) + 151 (а.с. 19) + 867,81 + 150,79 (а.с. 20) +151 + 301, 58 (а.с. 21) + 150,79 + 300 + 150,79 +400 + 150,79 (а.с. 22) +497,28 + 150,79 + 835,35 + 150,79 (а.с. 23) + 500 + 151 (а.с. 24) + 800 + 150 (а.с. 25) + 500 + 150,16 (а.с. 26) + 212,52 + 150 (а.с. 28) + 169 (а.с. 29) + 650 + 169 (а.с. 30) + 250 + 169 (а.с. 31) + 250 + 168 (а.с. 32) + 250 + 169 + 90 (а.с. 33) + 250 + 168 (а.с. 34) + 179 + 168 (а.с. 35) + 600 + 169 (а.с. 36) + 522 + 202 (а.с. 37) + 11 + 182 (а.с. 38) + 180 (а.с. 39) + 183 (а.с. 40) + 183 (а.с. 41) + 162 + 183 + 90 (а.с. 42) + 150+ 179 (а.с. 43) + 250 + 182 (а.с. 44) + 250 + 179 (а.с. 45) + 344 + 202 (а.с. 46) + 100 + 202 + 19 (а.с. 47) + 1233 + 203 (а.с. 48) + 300 + 202 (а.с. 49) + 302 + 203 + 110 (а.с. 50) + 500 + 202 (а.с. 51) + 948,65 + 231,72 + 58,16 + 202 (а.с. 52) + 228 (а.с. 53) + 1200 + 202 (а.с. 54) + 424 (а.с. 55) + 225 (а.с. 56) + 255 (а.с. 57) + 533,91 + 368,91 (а.с. 58) + 425 (а.с. 59) + 421,29 + 212,04 (а.с. 60) + 1005 + 213 (а.с. 61) + 1775,28 + 424 (а.с. 62) / 2.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, керуючись ст. 141 ЦПК України та враховуючи сплату позивачем судового збору в розмірі 1073,60 грн (а.с. 11), суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 574,91 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог (14549,91 грн х100 %/27171,78 грн; 1073,60 грн х 53,55 %/100% = 574,91 грн).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-82, 89, 141, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) витрати з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 14549 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сорок дев`ять) гривень 91 копійка.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 574 (п`ятсот сімдесят чотири) гривні 91 копійка, в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.02.2024.

Суддя М.В. Березюк