Справа № 344/2463/23
Провадження № 22-ц/4808/95/24
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Грецька В.В.

представника ОСОБА_2 адвоката Ярицького Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2023 року, ухвалене в складі судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську, повний текст складено 13 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.03.2000 р. він з дружиною ОСОБА_4 відповідно до розпорядження міського голови №130 -р отримали у власність житло( квартиру) АДРЕСА_1 . Дана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних долях. 05.05.2022 року ОСОБА_4 при поданні ним заяви про видачу свідоцтва право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_2 , йому стало відомо, що вказане майно дружина заповіла ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом від 27 листопада 2002 року, реєстровий номер №4-2580, посвідчений в приміщенні Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори. Складання заповіту дружиною викликає сумнів, оскільки вона в лютому 1982 р. отримала травму голови, яка призвела до тяжких наслідків. Зокрема після отриманої травми голови та хребта перебувала на довгому лікуванні. Такі травми в свою чергу призвели до паралічу кінцівок дружини та відповідно унеможливили вільне її пересування. Тобто вона постійно потребувала медичного догляду ( лікування), а також сторонньої допомоги в період коли перебувала в дома, оскільки була прикута до ліжка. Після 6 років лікування дружина отримала 2-гу групу інвалідності безстроково. З часом вказані травми призвели до втрати пам`яті. Волевиявлення ОСОБА_4 не могло бути вільним та відповідати її внутрішній волі. Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , посвідчений від 27 листопада 2002 року, реєстровий номер №4-2580, посвідчений в приміщенні Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02 травня 2023 року замінено первісного відповідача приватного нотаріуса Глущенко Інну Володимирівну на належного відповідача ОСОБА_3 . Виключено зі складу учасників справи третю особу ОСОБА_3 . Залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним третю особу Державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк Катерина Федорівна про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції протиправно не проведено судову експертизи з метою визначення чи ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій і могла самостійно керуватись ним на момент складення заповіту. При цьому відповідну заяву про призначення експертизи заявлялось стороною в справі 15 вересня 2023 року, вирішення якої є обов`язковою відповідно до вимог ст. 255 ЦК України.

24 листопада 2023 року державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Вказує, що при посвідченні заповіту було встановлено особу та перевірено дієздатність заповідача відповідно до вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити подану скаргу.

Державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явились у судове засідання, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтованість вимог позивача спростовуються змістом оспорюванного заповіту та іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача та недостатньої дієздатності заповідача на момент складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання. Вимоги позивача про визнання заповіту, складеного 27.11.2002 року ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори недійсним, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалене судом першої інстанції рішення суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , перебували в зареєстрованому шлюбу з 10.02.1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.19).

Згідно свідоцтва про право власності від 04.05.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира по АДРЕСА_2 в рівних долях (а.с.8).

ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.05.2022 року (а.с.18).

Згідно заповіту посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської нотаріальної контори від 27.11.2002 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , на випадок своєї смерті зробила розпорядження: все належне їй майно, де б воно не було та з чого би воно не скаладалося, і взагалі все те, що її належатиме і на що вона законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Заяву підписала ОСОБА_4 о 13.00 год.45 хв. В присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено (а.с.61).

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами другою, третьою та четвертою статті 1254 ЦК України закріплено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225і 231 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно встановлено, що особу ОСОБА_4 та її дієздатність під час складення заповіту перевірено державним нотаріусом Андрусяк К.Ф.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2024 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено у цій справі посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання:

1.Чи страждала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на психічний розлад здоров`я в момент складання заповіту станом на 27.11.2002 року.

2. Чи усвідомлювала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в момент складання заповіту станом на 27.11.2002 року значення своїх дій та чи могла керувати ними.

Проведення експертизи доручалось експертам Івано-Франківської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (адреса: 76011, м. Івано-Фраківсь к, вул. Медична, 15).

Згідно відповіді Івано-Франківської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» ухвалу суду про призначення посмертної судово- психіатричної експертизи щодо ОСОБА_4 повернуто у вз`язку з будь-яких даних про стан здоров`я підекспертної становм на 27.11.2002 року (а.с.154),

Відтак, матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що ОСОБА_4 станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 (момент вчинення оспорюваного заповіту) була абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного заповіту його дружина ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними, та що у заповідача було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину. Крім цього, позивачем не подана будь-яка медична документація, що містила б висновки щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок якого спадкодавець не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З урахуванням наведеного, встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 07 березня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

О.О.Томин

І.О.Максюта