ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 596/1522/20

Провадження № 22-ц/4820/226/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю апелянта,

представника Міністерства юстиції України,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2023 року, суддя Запорожець Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Президент України, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Вища Рада Правосуддя, про стягнення моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення 10000000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказав, що в липні 2015 року він став жертвою злочину, вчиненого злочинною організацією шахраїв, у зв`язку з чим звернувся до Гусятинського райвідділу міліції із заявою про вчинення злочину. Відповідне кримінальне провадження розслідувалося неналежним чином, у зв`язку з чим він звертався з цивільними позовами про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення своїх прав правоохоронними органами і прокуратурами Тернопільської і Львівської областей, через їх бездіяльність щодо розслідування кримінальних проваджень.

Судовими рішеннями у справах №№596/2292/15-ц, 596/63/17, за його позовами до прокуратур Тернопільської області та Львівської області та інших про відшкодування моральної шкоди в задоволенні його позовів було відмовлено.

Позивач вказав, що вищевказані справи розглядалася з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого було ухвалено незаконні рішення.

Крім того, до 2018 року він отримував субсидії щодо сплати комунальних послуг. У 2018 році органи соціального захисту відмовили йому в призначені субсидій.

Позивач звернувся до Гусятинського районного суду з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди Гусятинською РДА і його управлінням соціального захисту. Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили йому в позовних вимогах. На їх рішення позивач подав касаційну скаргу до касаційного суду, яка досі не розглянута.

Також, у 2018 році він подав скаргу до ВРП щодо неналежної поведінки судді Тернопільського апеляційного суду Ходоровського М.В., судді касаційного суду ОСОБА_2 та інших, яка полягає у порушенні права на доступ до суду касаційної інстанції і порушення права на неупереджений і безсторонній суд.

Друга скарга була ним подана до ВРП в 2020 році щодо неналежної поведінки судді Тернопільського апеляційного суду Костіва О.В., судді касаційного суду ОСОБА_3 та інших, яка полягала в порушенні його права на доступ до суду апеляційної інстанції.

Вказані скарги були розглянуті ВРП неналежно та поверхнево.

На думку позивача, правоохоронні органи і прокуратура захищають та покривають злочинців, судді покривають правоохоронні органи і прокуратуру, а Вища Рада Правосуддя покриває недоброчесних суддів від відповідальності.

Внаслідок таких неправомірних дій і бездіяльності Держави Україна в особі соціальних і правоохоронних органів, органів прокуратури і суду, Вищої Ради правосуддя, Верховного Суду, було порушено його конституційні права та свободи, чим заподіяно моральну шкоду в розмірі 10000000 грн.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.11.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надано відповідного рішення, яким було б підтверджено факти неправомірних дій правоохоронних органів, прокуратур, судів чи інших державних органів, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Рішення суду і відповідно дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних із підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, а не шляхом оскарження їх дій (відшкодування моральної чи матеріальної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, а отже і вирішення питання про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті прийняття судових рішень, суперечить закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги вказав, що суд першої інстанції розглянув справу поверхнево, не врахував жодного його доводу. Наявність порушень його прав встановлено в ухвалах слідчих суддів та відповідях прокурорів Дрогобицької окружної та Львівської обласної прокуратури, які судом не враховано. Також навів доводи, які є аналогічними доводам позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу Вища рада правосуддя зазначила, що позивачем не доведено, що відповідачами було заподіяно шкоду позивачу внаслідок протиправної поведінки.

У відзиві на апеляційну скаргу Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції зазначило, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем, позивачем не доведено як факту заподіяння шкоди так і фактів неправомірної поведінки відповідача.

В суді апелянт підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що в грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся в Гусятинський районний суд Тернопільської області з позовною заявою у справі №596/2292/15-ц до Гусятинського відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, Головного Управління національної поліції України в Тернопільській області, прокуратури Гусятинського району Тернопільської області, прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України в Тернопільській області, про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Гусятинського районного суду від 23.04.2018 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19.07.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Резолютивну частину рішення Гусятинського районного суду від 23.04.2018 року залишено без змін, змінено його мотивувальну частину, виключено обґрунтування незаконності рішень та бездіяльність працівників Гусятинського РВ УМВС України в Тернопільській області, працівників слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Тернопільської області з посиланням на ухвалу слідчого судді Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.03.2016 року в справі №596/480/16-к, ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.03.2016 року в справі №607/1897/16-к, ухвалу слідчого судді Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12.01.2017 року в справі №596/2406/16-к, ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2017 року в справі №607/1897/17к, ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.07.2017 року в справі №607/1897/17-к.

Ухвалою Верховного Суду від 23.08.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23.04.2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 19.07.2018 року.

В січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в Гусятинський районний суд Тернопільської області з позовною заявою у справі №596/63/17-ц до Дрогобицького відділу НП ГУНП у Львівський області, Дрогобицької місцевої прокуратури, прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.06.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.06.2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено належними й допустимими доказами обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди, незаконної бездіяльності відповідачів та причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і розміром такої шкоди.

Постановою Верховного Суду від 30.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30.06.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26.09.2017 року залишено без змін.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом у справі №596/1922/18-ц до Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, Управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області про зобов?язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28.02.2019 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 14.05.2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, Управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 28.02.2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14.05.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12.02.2020 року позов ОСОБА_1 до Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, Управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду в частині позовних вимог про скасування рішення комісії щодо розгляду конфліктних ситуацій про відмову у призначенні субсидії, зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації призначити та нарахувати житлових субсидій з розрахунку соціальних норм житлової площі на одну особу та додатково 30% від соціальної норми житла на одну особу.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.11.2021 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 23.12.2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, Управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області, правонаступником яких є Чортківська районна державна адміністрація, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 03.11.2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23.12.2021 року залишено без змін.

Залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанції Верховний Суд послався на недоведеність позивачем усіх складових делікту.

Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 17.08.2020 року №2399/2дп/15-20 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 стосовно суддів Тернопільського апеляційного суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 .

Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15.02.2021 року №353/2дп/15-21 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_1 стосовно суддів Гусятинського районного суду Тернопільської області ОСОБА_27 , Тернопільського апеляційного суду ОСОБА_28 (за дії вчинені на посаді судді Апеляційного суду Тернопільської області), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Штелик С.П.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (пункт 68 постанови від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц, пункт 34 постанови від 18.12.2019 року у справі №688/2479/16-ц).

Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №686/8041/19).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 року у справі №686/10710/18 (провадження №61-125св19), від 20.09.2021 року у справі №686/8422/20 (провадження №61-2846св21), від 25.10.2021 року у справі №686/27099/20 (провадження №61-6880ск21), від 15.11.2021 року у справі №686/24617/20 (провадження №61-10922св21).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 року у справі №686/27961/19).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження №14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Відтак, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження №14-316цс19).

З урахуванням наведеного, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі №686/21800/21).

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій Держави Україна в особі Міністерства юстиції України або (та) Державної казначейської служби України.

Саме лише посилання позивача, як на підставу заподіяння йому моральних страждань, на порушення його права на справедливий судовий розгляд безсторонніми судом та гідне приватне життя, у зв`язку з фактичною незгодою із раніше ухваленими за його позовними заявами судовими рішеннями, не може слугувати правовою підставою для висновку про заподіяння йому Державою Україна моральної шкоди.

Слід також зауважити, що усі судові рішення, на які позивач посилався в позовній заяві як на підставу для відшкодування моральної шкоди, не містять жодних обставин, які б вказували на спричинення ОСОБА_1 моральних страждань через незаконність таких рішень.

Щодо посилання апелянта на ту обставину, що незаконність дій та рішень органів досудового розслідування підтверджується ухвалами слідчих суддів, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що звернення до суду чи прокурора, що здійснює процесуальний нагляд в кримінальному провадженні щодо дій органів досудового розслідування, не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, заподіяної вказаними органами.

Справа також не містить доказів на підтвердження обставин щодо спричинення ОСОБА_29 моральних страждань у зв`язку із не призначенням йому житлової субсидії та наданням ним особистих даних відносно своїх родичів органу соціального захисту населення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова