Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2024 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Суходольського О.М.

з участю секретаря Культенко Н.В.

представника позивачки адвоката Топор І.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Борис В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та вселення в житловий будинок, -

в с т а н о в и в:

20.09.2023 року до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою звернулася ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та вселення в житловий будинок, мотивуючи позов тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19.09.1981 року. 24.01.2006 року шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 24.01.2006 року. Позивачка ОСОБА_2 зазначає, що в період шлюбу за спільні сімейні кошти вони з відповідачем ОСОБА_1 придбали житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . В подальшому було здійснено перебудову вищезазначеного житлового будинку. 29.09.1989 року Виконавчим комітетом Черкаського району на ім`я відповідача ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами, право власності зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Отже, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (сторін). Позивачка вважає, що в порядку поділу спільного майна подружжя за нею можливо визнати право власності на частину даного майна. Позивач вказує, що з моменту укладення шлюбу вона постійно проживала разом з відповідачем у вказаному житловому будинку та іншого житла немає. Навіть після розірвання шлюбу сторони продовжували жити разом до вересня 2023 року коли ОСОБА_1 вигнав позивачку із спірного будинку та зняв її з реєстрації без її згоди. Відповідач визнавав право власності позивачки на дане майно, тому ОСОБА_2 не зверталася до суду з позовом так як спору з приводу спільного майна не виникало. ОСОБА_1 змінив замки від вхідних дверей будинку та не допускав її до будинку.

Оскільки в добровільному порядку питання щодо поділу спільно нажитого з відповідачем майна вирішити не вдалося, тому позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визнати житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину даного житлового будинку, а іншу частину майна залишити у власності ОСОБА_1 , вселити позивачку ОСОБА_2 до даного будинку, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору у сумі 3656,00 грн.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Топор І.О. повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Борис В.Д. заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позовні вимоги є безпідставні і необгрунтовані. ОСОБА_1 вважає, що спірний будинок по АДРЕСА_1 належить йому, він його будував, позивачка не має ніякого відношення до вказаного будинку, вона не утримувала вказаний будинок, не платила комунальні послуги. Пояснили, що вказаний будинок має статус самочинного, а самочинне будівництво не підлягає розподілу згідно закону; щодо вказаного будинку відсутня інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що надано витяг від 31.01.2024р. Також, подали заяву про необхідність застосування строків позовної давності до даного спору, вважаючи, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з позовом. ОСОБА_1 пояснив, що він у вересні 2023 року самостійно зняв з реєстрації позивачку у вказаному будинку і поміняв замки.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно абзацу першому пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11, вбачається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи ().

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1981 року по 24 січня 2006 року. Згідно рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05.08.2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано та 24.01.2006 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Встановлено, що в період шлюбу сторони придбали житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ). В подальшому було здійснено добудову та перебудову вищезазначеного житлового будинку.

Згідно даних Виконавчого комітету народних депутатів Черкаського району №1218 від 29.09.1989 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 ).

Згідно висновку про вартість об`єкту нерухомого майна від 11.09.2023 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 становить 731200,00 грн. Вартість частини майна на яку претендує позивачка становить 36500,00 грн.

Згідно довідки Виконавчого комітету Леськівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 19.09.2023 року про те, що станом на 19.09.2023 року і по даний час за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 (голова домогосподарства), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (дружина).

11.10.2023 року через канцелярію суду отримано відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 згідно з яким, відповідач повністю не погоджується з позовними вимогами заяви, вважає її необгрунтованою та безпідставною, вважає що дані позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи та не підлягають до задоволення. Відповідач зазначає, що позивач в своїй позовній заяві про поділ майна не навела жодних обгрунтованих доказів, що після розірвання шлюбу в 2002 році вона приймала участь в утриманні будинку, його перебудові, в поточних ремонтах, сплаті комунальних послуг.

30.10.2023 року через канцелярію суду отримано відповідь на відзив від позивача ОСОБА_2 . Позивачка не згідна з твердженнями відповідача та зазначає, що до моменту коли ОСОБА_1 виселив її з будинку та змінив замки, вона проживала в будинку і ніяких заперечень та непорозумінь не виникало. Позивачка оплачувала комунальні платежі та здійснювала ремонтні та будівельні роботи по поліпшенню даного майна, про що надала до суду відповідні копії документів та квитанцій. 09.09.2023 року відповідач незаконо змінив замки на вхідних дверях і не допустив позивачку до будинку, після чого ОСОБА_2 змушена була звертатися в поліцію з відповідною заявою. Також з аналогічними заявами позивачка зверталася 16.09.2023 року та 17.09.2023 року. Крім того, ОСОБА_2 вказує, що 17.09.2023 року відповідач спричинив їй тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи від 18.09.2023 року позивачці спричинено легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів грудної клітки справа та правого колінного суглобу.

06.11.2023 року через канцелярію суду отримано заперечення на відповідь на відзив від відповідача ОСОБА_1 . Відповідач повністю заперечує про вказані обставини ОСОБА_2 у відповіді на відзив, зазначивши що не відповідає дійсності твердження позивачки про ремонтні та будівельні роботи, встановлення вікон, оплата комунальних послуг та спричинення їй тілесних ушкоджень.

24.01.2024 року через канцелярію суду представник позивачки адвокат Топор І.О. подав додаткові письмові пояснення. В ході розгляду даної цивільної справи відповідач та його представник наголошували на тому, що спільне майно подружжя не підлягає поділу, так як є самочинним. Але поділу підлягає житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , окрім прибудови літ.а. Представник позивачки зазначає, що в матеріалах справи наявний технічний паспорт, наданий відповідачем в якому відсутні будь-які відмітки про наявність самочинно збудованого майна, технічний паспорт складений ЧООБТІ станом на 25.11.2009 року. Тобто, всі будівлі і споруди в даному домоволодінні збудовані до видачі свідоцтва про право власності на майно. 15.09.2009 року представниками ЧООБТІ складений висновок про технічний стан прибудови літ.а. Самочинно збудованого майна не встановлено.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно було набуто сторонами у шлюбі, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає розподілу між сторонами з урахуванням принципу рівності часток 1/2 до 1/2.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивачка не утримувала вказаний будинок, не платила за нього комунальну послуги, оскільки дані доводи не відносяться до предмету спору. У разі наявності у сторін претензій одна до одної з приводу витрат на утримання спільного майна, дане питання може бути вирішено окремо у судовому порядку.

Суд вважає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки, на думку суду, така заява є безпідставною, строки позовної давності позивачкою не пропущені, оскільки судом встановлено, що право позивачки на житловий будинок по АДРЕСА_1 було фактично оспорено відповідачем у вересні 2023 року, коли відповідачем було позбавлено позивачку права проживання у вказаному будинку, змінено замки у будинку та знято з реєстраційного обліку без її згоди.

Доводи відповідача та його представника про те, що все спірне майно має статус самочинного і не підлягає розподілу, суд вважає необгрунтованими, оскільки з матеріалів справи судом встановлено, що на вказане домоволодіння по АДРЕСА_1 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 29.09.1989р. та оформлено технічний паспорт згідно того порядку, що діяв на той час. Згідно технічного паспорта від 07.09.2023р., що виготовлений станом на 25.11.2009р., вбачається, що самочинним є лише частина майна, а саме: прибудова літ.«а», приміщення №1-1 веранда, №1-6 кухня, №1-7 ванна. Тому, суд вважає, що самочинне будівництво відповідно до ст.376 ЦК України не підлягає розподілу і не може бути визнано об`єктом права спільної сумісної власності, про що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах від 25.03.2020р. №715/1347/14ц, 12.04.2023р. №511/2303/19. Суд вважає, що позивачка має право на ту 1/2 частину майна, яка була законно побудована в період шлюбу і на яку оформлено право власності згідно свідоцтва від 29.09.1989р.

Відповідно, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо поділу самочинно збудованого майна: прибудови літ.«а», приміщень №1-1 веранда, №1-6 кухня, №1-7 ванна, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Доводи відповідача про те, що відсутні підстави для поділу спірного майна через відсутність інформації щодо вказаного будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд вважає необгрунтованими, оскільки право власності на спірне домоволодіння у сторін виникло у 1989р., тобто до початку дії Державного реєстру речових прав. На домоволодіння виготовлено технічний паспорт.

Суд вважає, що позовна вимога про вселення позивачки у спірний будинок є обгрунтованою та доведеною, оскільки з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_1 у вересні 2023р. самостійно змінив замки від вхідних дверей будинку по АДРЕСА_1 ,не допустив позивачку до будинку, самостійно зняв позивачку з реєстраціного обліку у вказаному будинку, вважаючи будинок своєю приватною власністю, що є неправомірним та порушує житлові права позивачки. Позивачка має право проживати у вказаному будинку. При цьому, суд констатує про непорушність права власності особи згідно ст.321 ЦК України. Співвалсник спірного майна не може втратити право користування житловим приміщенням.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3656 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.325, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 69-70 СК України, керуючись ст.ст.6-13, 76-79, 81, 137, 258, 259, 263-265, 279,354ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , без урахування самочинно збудованого майна, а саме прибудови літ.«а», приміщень №1-1 веранда, №1-6 кухня, №1-7 ванна.

Іншу частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 (без урахування самочинно збудованого майна) залишити у власності ОСОБА_1 .

Вселити ОСОБА_2 в житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог, а саме щодо поділу самочинно збудованого майна: прибудови літ.«а», приміщень №1-1 веранда, №1-6 кухня, №1-7 ванна, що розташовані по АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 ) судові витрати по справі, що складаються із сплати судового збору в сумі 3656грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2024 року.

Суддя: О. М. Суходольський