КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року місто Київ.

Справа № 754/5666/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1662/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року (у складі судді Грегуль О.В., повний текст складено 20 жовтня 2023 року)

та апеляційною скаргою Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року (у складі судді Грегуль О.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 1), Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (відповідач 2) про визнання неправомірною бездіяльності та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ

Позивачами до суду подано позов про визнання бездіяльності неправомірною та відшкодування моральної шкоди .

Після уточнення змісту позовних вимог 30.04.2023, позивачі просять: 1) Визнати бездіяльність відповідачів 1 і 2 неправомірною; 2) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно з двох на користь ОСОБА_1 (позивач 2): 1 грн. - моральної шкоди: 3) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно на користь ОСОБА_2 (позивач 1): 50000000 грн. - моральної шкоди; 4) Стягнути з відповідачів 1 і 2 солідарно на користь позивача 1 понесені позивачем 2 судові витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги позивачів обґрунтовуються тим, що відповідачі вчинили бездіяльність, яка виражається в тривалому ненаданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав та в затягуванні розгляду заяви про надання дозволу на укладення договору дарування частини квартири і при вирішенні якої відповідачі діяли на порушення своїх зобов`язань захищати права дитини і діяти в інтересах дитини. Зазначеними діями, як вважають позивачі їм заподіяно моральну шкоду, яка виражається у втраті немайнового характеру внаслідок моральних страждань, переживань із-за дій відповідачів, загостренні хронічних хвороб, вимушеності купувати дороговартісні ліки, перебуванні в стресовому стані.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано бездіяльність органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (місцезнаходження: м. Київ, пр. Червоної Калини, 29, ).

Стягнуто з держави на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) інтереси якого представляє ОСОБА_1 : 25000 грн. - моральної шкоди.

Стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 : 1 грн. - моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з держави на користь ОСОБА_1 25000 грн. - правничої допомоги.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивачів - ОСОБА_3 , 13 листопада 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить змінити рішення у частині стягнутого на користь ОСОБА_2 розміру моральної шкоди і ухвалити у цій частинні нове рішення, яким стягнути з Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 50 000 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення не відповідає нормам матеріального права. Вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є замалим та не відповідає характеру порушеного права та глибині душевних страждань Позивачів.

Вказує, що у даному випадку моральна шкода полягає у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у приниженні честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності у зв`язку з незаконною бездіяльністю Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та ненаданні своєчасно дозволу на укладення договору дарування частини квартири.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення Органом опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації прав людини свідчать про заподіяння Позивачам моральної шкоди у значно більшому розмірі.

Крім того, до суду першої інстанції ОСОБА_1 було подане клопотання про те, щоб розмір моральної шкоди завданий їй було стягнуто на користь її малолітнього сина - Позивача ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з таким рішенням представник Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Кваснюк Наталія Василівна 14 листопада 2023 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд неправильно дослідив докази та обставини справи, не вірно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Зазначає, що судом зроблено хибний висновок щодо тривалого ненадання висновку органу опіки та піклування до суду про позбавлення батьківських прав та відсутність поважних причин.

Вказує, що звернення позивача про позбавлення батьківських прав батька, ОСОБА_1 стосовно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребувало час для всебічного з`ясування обставин справи. Перше засідання комісії, яке було призначено на 03.02.2022 року було перенесено відповідно до Типового положення про комісію, оскільки ОСОБА_1 повідомила, що вона разом з дитиною перебуває поза межами Києва. З 24.02.2022 по 02.06.2022 року засідання комісії не проводились через введений в Україні воєнний стан. Після цього зазначена заява неодноразово розглядалась комісією і була розглянута після встановлення усіх обставин.

Крім того зазначає, що висновок органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, не є документом, що має преюдиційне значення для суду при розгляді позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав. Висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, і оцінюється судом в сукупності з іншими доказами. Висновок Відповідача 2, як органу опіки та піклування, є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.

Вважає, що судом невірно встановлено обставини справи щодо звернення позивача до відповідача про надання дозволу на укладення договору дарування. Так, 17.05.2021 року на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла заява від ОСОБА_1 (вх. № 10223/С-569) про надання дозволу на дарування 1/2 частки квартири, яка належить бабі малолітнього, ОСОБА_4 на ім`я дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 26.05.2021 року ОСОБА_1 надано відповідь на звернення та роз`яснено, який необхідно подати перелік документів для отримання вказаного дозволу. Відповідно дане питання не розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та дозвіл органом опіки та піклування не надавався.

09.06.2022 року ОСОБА_1 знов звернулась з відповідною заявою, однак батько дитини був категорично проти укладення зазначеного договору.

Відповідно до положень чинного законодавства України, питання було внесено до розгляду на засідання комісії та через декілька засідань було відмовлено у задоволенні звернення через заперечення батька стосовно вчинення вказаного правочину.

09.09.2022 року до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло звернення від ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення договору дарування дитині 1/2 частки квартири.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.09.2022 № 402 «Про надання дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення майна та вирішення інших питань від імені дітей» надано дозвіл на дарування 1/2 частки квартири на ім`я дитини.

Вказує, що позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Однак позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заподіяної їй моральної шкоди та не наведено доказів прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою Відповідачів та заподіяною їм моральною шкодою.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами.

29 грудня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника позивачів - ОСОБА_3 на апеляційну скаргу органу опіки та піклування, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про доведеність та обгрунтованість позовних вимог в частині визнання бездіяльності неправомірною та спричинення позивачам у зв`язку з такою бездіяльністю моральних страждань.

Не погоджуючись з додатковим рішенням представник Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Алексійчук Наталія Василівна 05 грудня 2023 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що невідповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Витрати в сумі 25 000 гривень є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначенасправа не є складною; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Вказують, що на підтвердження витрат у розмірі 50 000 гривень на професійну правничу допомогу представником Позивача2 адвокатом Голуб С.А. надано договір про надання правової допомоги від 23.06.2023 року та детальний опис витрат, пов`язаний з судовим розглядом цивільної справи № 754/5666/22. Тобто суду не надано ні акту прийому-передачі виконаних робіт, ні платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом. Ніяких документів, які б підтверджували понесення таких витрат, стороною Позивача2 не надано, що унеможливлює встановлення, чи дійсно такі витрати були понесені Позивачем 2. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, однак рішення суду по справі винесено 18 жовтня 2023 року, а заяву подано 31 жовтня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадженняза апеляційною скаргою.

29 грудня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника позивачів - ОСОБА_3 на апеляційну скаргу органу опіки та піклування, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін, вказує, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування правничої допомоги у розмірі 25 000 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду 06 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги позивачки та заперечували проти задоволення апеляційних скарг відповідача.

Представник відповідачів Алексійчук Н.В. підтримала апеляційні скарги відповідача, заперечувала проти задоволення скарг позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 12.03.2010 ОСОБА_2 (позивач 1) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьками є: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (позивач 2 і законний представник позивача 1).

Згідно рішення Деснянського районного суду від 22.07.2016 у справі № 754/5883/16-ц (суддя: Журавська О.В.) розірвано укладений 01.11.2008 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_1 (позивач 2 і представник позивача 1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) відкрито провадження у справі про позбавлення батьківських прав.В цій же ухваалі зазначалось про необхідність надання висновку про доцілльність позбавлення батьківських прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2022 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно дитини ОСОБА_2 (позивач 1).

У судовому засіданні Кваснюк Н.В. (представник відповідачів 1 і 2) суду повідомила, що ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) про відкриття провадження відповідачем 2 отримано 29.07.2021.

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав № 102/02/38-2284 органом опіки та піклування (відповідач 2) надано 01.08.2022.

Відповідно до позову та пояснень ОСОБА_1 (позивач 2 і представник позивача 1) у судовому засіданні, ОСОБА_4 є бабою ОСОБА_2 (позивач 1) та ця обставина ніким з учасників справи не спростовувалась

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернулась із заявою про надання дозволу на дарування ОСОБА_2 (позивач 1), а по суті отримання в дар від ОСОБА_4 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 .

Згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.08.2022 № 275 «Про відмову у наданні дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дитини» відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 (позивач 2 і представник позивача 1), яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_8 (позивач 1) на прийняття в дар від імені ОСОБА_4 належної їй 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , оскільки батько дитини заперечує та між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину.

09.06.2022 ОСОБА_1 повторно письмово звернулась за наданням дозволу на дарунок квартири дитині.

Згідно витягу з розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.09.2022 № 402 «Про відмову у наданні дозволу громадянам на відчуження майна та вирішення інших питань від імені дитини» надано дозвіл ОСОБА_1 (позивач 2 і представник позивача 1), яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_8 (позивач 1) на прийняття в дар від імені ОСОБА_4 належної їй 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 з метою покращення майнових та житлових прав дитини.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції встановив, що жодних конкретних правових і беззаперечних доказів, які б свідчили про поважність причин ненадання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, а також дозволу на отримання неповнолітньою дитиною в дар частини квартири в строк , що перевищував один рік, суду не надано, як не надано і доказів, що затягування у наданні висновку сталося виключно з вини матері, батька дитини або самої дитини чи за наявності інших обставин, які незалежали від органу опіки та піклування, та служби у справах дітей.

Суд першої інстанції встановив, що такою бездіяльністю була завдана моральна шкода заявнику ОСОБА_1 , яка була змушена повторно звертатись з аналогічними зверненями, витрачала додатковий час на відвідування державних служб та органів. Завдану шкоду заявнику суд зобов`язав відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету в розмірі, заявленому позивачем ОСОБА_1 .

Дослідивши наявні в справі докази, апеляційний суд встановив, що такі обставини є доведеними, а висновки суду в цій частині відповідають встановленим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що ними не допускалась бездіяльність під час вирішення заяви про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки такий висновок не є обов`язковим для суду, а тривалість строків була пов`язана з поведінкою батьків та воєнною агресією, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України, главою 19 Сімейного кодексу України, Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року за № 866.

Згідно ч. 4 - ч. 6 ст. 19 СК України, 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Законодавством України не встановлено строки надання Органом опіки та піклування висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, а тому колегія суддів вважає доцільним звернутись за аналогією права до положень пункту 44 Постанови КМУ від 24.09.2008 №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", відповідно до якого рішення про встановлення опіки, піклування приймається у місячний строк після подання заяви і документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку.

Однак відповідачем даний висновок не надавався понад рік, що безпідставно затягувало процес розгляду справи та порушувало розумні строки розгляду такого питання та права заявника. Посилання відповідача на те, що засідання комісії неодноразово проводились задля повного з`ясування обставин справи, не спростовують висновки суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 8 Типового Положення про комісію з питань захисту прав дитини затвердженого Постановою КМУ від 24.09.2008 №866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", до участі в засіданнях комісії обов`язково запрошуються повнолітні особи, стосовно яких приймається рішення або складається висновок органу опіки та піклування. Ці особи повинні бути належним чином повідомлені про час та місце проведення засідання.

У разі неявки таких осіб на засідання та неповідомлення про поважні причини відсутності рішення або висновок можуть бути прийняті без їх участі на наступному засіданні комісії, про час та місце проведення якого такі особи повинні бути попередженні письмово.

Як зазначено відповідачем, ухвалу, якою було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, останнім було отримано 29.07.2021 року. До повномасштабного вторгнення було більш ніж півроку, щоб у розумні строки надати суду висновок.

Як зазначено самим Органом опіки та піклування перше засідання, яке було внесено до рогляду на 03.02.2022 р. (тобто більше ніж через 6 місяців після отримання ухвали), було перенесено у зв`язку з поданням ОСОБА_1 заяви про розгляд питання без її участі та без участі дитини. Однак після введення воєнного стану на території України наступне засідання було проведено 02.06.2022 року, де було заслухано думку дитини та батьків. Після чого розгляд було перенесено ще на місяць (на 07.07.2022 р.) і знов перенесено на більше ніж на півмісяця (на 28.07.2022 р.).

Враховуючи пункт 8 Типового положення, відповідно до якого висновок міг бути прийнятий без участі батьків на наступному засіданні комісії після 03.02.2022 року, але вказаний висновок був прийнятий лише 28.07.2022 року. Крім того відповідачем ніяк не обґрунтовано причини винесення питання про надання суду висновку щодо позбавлення батківських прав через шість місяців після отримання ухвали суду.

За вищенаведених обставин, судом вірно встановлено бездіяльність відповідача, порушення прав заявника та спричинення їй моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги, про те, що орган опіки та піклування не надавав дозвіл на отримання дитиною в дар частини квартири через заперечення батька проти укладення такого правочину, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Згідно ст. 177 СК України, 1. Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. 2. Батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. 3. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. 4. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. 5. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. 6. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди. 7. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 8. Після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. 9. Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. 10. Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ: «Кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. У разі визнання батьків або одного з них рішенням суду безвісно відсутніми дитина має право на утримання за рахунок їх коштів і майна. Батьки або інші законні представники не мають права без дозволу органу опіки та піклування, наданого відповідно до закону, вчиняти від імені малолітньої дитини правочини, визначені частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України. На вчинення неповнолітньою особою правочинів, передбачених частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України, має бути одержана згода батьків або інших законних представників такої особи та дозвіл органу опіки та піклування відповідно до закону. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші права дитини на майно та порядок їх захисту встановлюються законами України.».

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ: « Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.».

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 № 2623-IV, 1. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. 2. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. 3. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. 4. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

09.06.2022 ОСОБА_1 повторно письмово звернулась за наданням дозволу на дарунок квартири дитині, після додання необхідних документів для отримання дозволу.

Відповідно до ч. 4-5 ст. 177 СК України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна, якщо ними встановлено, що між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини.

Натомість розпорядження № 275 про відмову у наданні дозволу Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладено виконання функцій органу опіки та піклування, видано 03.08.2022 і сама по собі відмова мотивована лише тим, що батько дитини заперечує та між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину. Колегія суддів також враховує, що така відмова відбулась вже після прийняття відповідачем висновку про доцільність позбавлення батківських прав батька дитини.

Лише після ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2022 у справі № 754/10439/21 (суддя: Сенюта В.О.) про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_2 (позивач 1), розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.09.2022 № 402 надано дозвіл на прийняття в дар частини квартири з метою покращення майнових та житлових прав дитини.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78).

Орган опіки піклування мав повноваження оцінити поведінку батька з урахуванням інтересів дитини і надати дозвіл на отримання дитиною в дар майна, навіть за відсутності безпідставних заперечень батька, який діяв не в інтересах дитини, відмовляючи останній отримати в дар 1/2 частину квартири від своєї бабусі , а керувався виключно своїми інтересами та не бажанням нести витрати на утримання майна дитини до досягнення нею повноліття.

Рішення суду в частині визнання бездіяльності відповідача ухвалено з додержанням норм матеіального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга відповідача в цій частині залишається без задоволення.

Щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на користь неповнолітнього ОСОБА_2 в сумі 25 000 грн , суд першої інстанції, вважав доведеним, що вищенаведеною бездіяльністю неповнолітній дитині була завдана моральна шкода.

Однак колегя суддів не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За приписами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади чи посадовою або службовою особою органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб , інші докази.

Відповідно до вимогстатті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, серед іншого, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана із розміром цього відшкодування.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом, зокрема у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Зважаючи на встановлені судом обставини, в яких перебувала ОСОБА_1 в результаті, в тому числі, бездіяльності відповідача, яка виражається в тривалому ненаданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав та в затягуванні розгляду заяви про надання дозволу на укладення договору дарування частини квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така бездіяльність посадових осіб органу державної влади викликали у неї негативні емоції, які досягли рівня страждання та приниження, що заподіяли їй моральну шкоду. Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами доказів.

Разом з тим, позивачами не було наведено належних доводів та не надано доказів спричинення бездіяльністю відповідача моральної шкоди малолітньому ОСОБА_2 .

Судом не встановлено, що внаслідок бездіяльності відповідач ОСОБА_2 не отримав в дар будь-яке майно, чи зазнав інших моральних страждань.

Посилання в апеляційному суді на те, що її пригнічений стан відображався і на моральному стані її дитини, є не доведеними та виходять за межі підстав позову на які посилалась позивач в позовній заяві.

Як зазначено позивачем у судовому засіданні апеляційного суду, розмір моральної шкоди, який був завданий їй, вона просила стягнути на користь своєї неповнолітньої дитини, оскільки вона мала не виконані зобов`язання і в разі стягнення коштів на її користь такі кошти були б втрачені. Вказані обставини свідчать про те, що і сама позивачка визнає, що моральна шкода бездіяльністю відповідача була спричинена їй, а тому, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 25 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Суду не було надано доказів ні спричинення моральних страждань неповнолітньому, ні доказів прямого причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача і завданою моральною шкодою, тобто не було доведено та встановлено складу цивліьного правопорушення, для притягнення відповідача до відповідальності. Посилання позивачів на погіршення здоров`я та необхідність придбавати ліки не може бути взято до уваги, так як судом не встановлено зв`язку між погіршенням здоров`я та встановленою бездіяльністю державних органів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що моральна шкода, яка спричинена ОСОБА_2 , полягає у тому, що син постійно був з нею, а тому психоемоційний стан матері передавався дитині. Однак у розумінні положень законодавства України та сталою судовою практикою такі обставини не можуть слугувати доказами спричинення моральної шкоди саме ОСОБА_2 бездіяльністю відповідача.

Суд першої інстанції позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 задовольнив в повному обсязі, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для збільшення розміру відшкодування на користь ОСОБА_1 .

Разом з тим доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставне стягнення з держави моральної шкоди на користь неповнолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є обгрунтованими, рішення суду в цій частині ухвалено за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають встановленим обставинам,а тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Щодо апеляційної скарги Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року, справа № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22, дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Оплатне надання позивачеві 2 правничої допомоги на загальну суму: 50000 грн. здійснювалось адвокатом Голуб С.А., що підтверджується: укладеними між позивачем 2 і адвокатом Голуб С.А. договором про надання правової допомоги (цивільної справи) від 23.03.2023, договором про надання правової допомоги (цивільної справи) від 23.06.2023, ордером серія КВ № 352433 від 20.03.2023, посвідченням адвоката України № КВ1729 від 14.01.2021, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 001729 від 06.03.2015, витягом з Єдиного реєстру адвокатів України, детальним описом витрат, пов`язаних з судом розглядом цивільної справи № 754/5666/22 провадження № 2/754/705/23 від 31.10.2023 на суму: 50000 грн.

Відповідно до пункту 4.2 Договору про надання правової допомоги від 23 червня 2023 року всього гонорар адвоката складає 50 000 грн.

Відповідно до детального опису витрат Голуб С.А. надано послуги:

1. Вивчення матеріалів справи та надання попереднього правового висновку - 6 годин - 3000 грн

2. Підготовка до судових засідань - 5 годин - 2 000 грн

3. Гонорар адвоката за представництво в суді - 30 000 грн

4. Послуги надання правової інформації, консультації і роз`яснень з правових питань - 3 години - 2 000 грн

5. Складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру - 5 годин - 3 000

6. Витрати на збір доказів - 3 години - 2 000

7. Вартість послуг помічника адвоката - 2 000 грн

8. Витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання - 2 000 грн

9. Інші витрати правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором 4 000 грн.

У Рішенні по справі «Белоусов проти України» (Заява №4494/07) ССГІЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені:

«115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він мас сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, пан Вущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважав витрати «фактично понесеними».

Такий же висновок ЄСПЛ викладений у рішенні по справі «Савін проти України» (Заяви №34725/08):

«96. Суд зазначає, що, хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому мас право вимагати оплати його послуг за договором. Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними».

У постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15 вказано «чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.»

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем під час розгляду справи дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 також судом зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника про відсутність доказів оплати та відсутність детального опису виконаної адвокатом роботи.

Однак колегія суддів бере до уваги довід представника відповідача про те, що сума витрат на правничу допомогу є завищеннною та неспівмірною з часом та наданням таких послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, аналізуючи матеріали справи та докази витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується, що гонорар в розмірі 30 000 грн є завищенним щодо іншої сторони.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1,19 Закону № 5076-VI, прибуття до суду. Такі дії не передбачають використання адвокатом спеціальних знань або навичок, відтак вказаний час не може бути оплачений як час надання правничої допомоги. Так само суд не може стягнути витрати за послуги помічника адвоката та витрати на збір доказів.

Послуга «Інші витрати правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором» не дає змоги визначити дійсний та фактичний обсяг наданої правової допомоги та не може бути прийнятим судом як доведені витрати, понесені позивачем.

Відповідно до ст. 141 ч.13, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру такого відшкодування, в тому числі і з врахуванням результату апеляційного перегляду, за яким в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди на користь неповнолітнього ОСОБА_10 судом відмовлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне додаткове рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу з 25 000 грн до 12 500 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374-376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року в частині стягнення з держави у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року - змінити, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу з 25 000 грн до 12 500 грн

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська