Номер провадження: 22-ц/813/614/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лашкевича Дмитра Володимировича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Необхідність встановлення вказаного юридичного факту виникла в нього у зв`язку з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до ГУ ДМС України в Одеській області та отримання нового паспорту замість втраченого. До того, свого часу у 1995 році наявний в нього паспорт громадянина зразка СРСР ним було втрачено. У 1995 році він звертався до органів ДМС з заявою про відновлення втраченого паспорту, однак цю процедуру він до кінця не довів. В липні 2020 року він звернувся до органу ДМС України в Одеській області з заявою про видачу йому паспорта громадянина України у чому було відмовлено з тієї причини, що не встановлено належності особи до громадянства України. Все своє життя він проживає на території України, народився та навчався в Україні, працював та був зареєстрований до вересня 1989 року в Україні, шлюб із ОСОБА_2 також було зареєстровано в Україні у 1988 році. Зазначає, що сукупність цих доказів та показання свідків дають підставу суду для встановлення юридичного факту його постійного проживання на території України (т. 1, а.с. 2-9).

13 вересня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси вирішено відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 127-128).

15 листопада 2021 року через канцелярію Київського районного суду м. Одеси представник ОСОБА_1 - адвокат Лашкевич Дмитро Володимирович подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року. Представник апелянта не погоджується із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції та вважає, що рішення підлягає скасуванню. Так, представник апелянта зазначає, що судом безпідставно поставлено під сумнів показання трьох свідків. При цьому, представник апелянта наголошує на тому, що заявник ОСОБА_1 є особою, яка автоматично в силу вимог чинного законодавства України є громадянином України, оскільки станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України і перебував у громадянстві колишнього СРСР, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Крім того, представник апелянта вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 зазначав, що він, як громадянин України, звернувся до заінтересованої особи (органів ДМС) не за набуттям громадянства України, а за отриманням паспорту, замість раніше втраченого. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, представник апелянта просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 і встановити юридичний фат постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) (т. 1, а.с. 132-160).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі: головуючого - судді ОСОБА_3, суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.) від 10 грудня 2021 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду (т. 1, а.с. 163-164).

20 грудня 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник ГУ ДМС України в Одеській області зазначив, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав жодних документів, зазначених у Порядку №215, а отже не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України, з огляду на що представник заінтересованої особи вважає звернення ОСОБА_1 із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, передчасним. Тому, представник заінтересованої особи просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 1, а.с. 167-181).

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №941/0/15-23 від 28 вересня 2023 року суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 жовтня 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів під головуванням судді Дришлюка А.І. (т. 2, а.с. 2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого - судді Дришлюка А.І., суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.) від 15 грудня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 5-6).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У зв`язку із перебуванням судді Громіка Р.Д. в період з 07 лютого 2024 року по 09 лютого 2024 року у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, його було замінено на резервного суддю Драгомерецького М.М.

У судовому засіданні 08 лютого 2024 року апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні до суду не подавав.

За ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991 року. Суд першої інстанції критично оцінив пояснення свідків щодо проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, оскільки предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів. При цьому, суд першої інстанції врахував, що повідомлені свідками та викладені відомості не підтверджені жодним письмовим доказом, зокрема, щодо трудової діяльності ОСОБА_1 на території України у спірний період, зверненнями до будь-яких державних органів або органів місцевого самоврядування, їх документами, особистим листуванням тощо у зазначений період. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що заявник не звертався до заінтересованої особи з метою набуття громадянства чи встановлення належності до громадянства України. А тому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту (т. 1, а.с. 128).

Апеляційний суд, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Оцінка апеляційного суду.

За обставинами даної справи ОСОБА_1 звертався із заявою про оформлення паспорта громадянина України у зв`язку із закінчення строку дії паспорта зразка колишнього СРСР серії НОМЕР_1 від 28 лютого 1977 року до Приморського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області. Однак, Приморський РВ ГУ ДМС України в Одеській області повідомив, що в ході проведення перевірки особу заявника було встановлено, проте належність до громадянства України не підтверджено. З огляду на це, орган ДМС роз`яснив заявникові, що у разі наявності підстав для отримання громадянства України ОСОБА_1 може звернутися до територіального підрозділу ГУДМС України в Одеській області за майбутнім місцем реєстрації з наданням необхідних документів (а.с. 28). У зв`язку з тим, що заявникові фактично було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України на підставі відсутності підтвердження його належності до громадянства України, ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до суду (а.с. 5).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з контексту наведених норм вбачається, що особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України.

При цьому однією з кваліфікуючих особливостей даного виду провадження є настання відповідних юридичних наслідків, після ухвалення рішення про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

За положеннями статті 3 та статті 8 Закону України «Про громадянство» для набуття громадянства України необхідна наявність відповідних умов, серед яких, зокрема факт народження або постійного проживання особи (її близьких родичів) на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8). Серед іншого стаття 8 вказаного закону визначає, що така особа повинна бути особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання про припинення іноземного громадянства та заяву про набуття громадянства України.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одеса (а.с. 18).

З копії свідоцтва про восьмирічну освіту № НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 закінчив у 1976 році середню загальноосвітню школу №78 у м. Одесі (а.с. 20).

Згідно з копією диплома № НОМЕР_4 від 19 липня 1979 року заявник з 1976 року по 1979 рік навчався у професійно-технічному училищі у місті Одеса та здобував освіту столяра (а.с. 21).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Київським відділом ДРАЦС у м. Одесі 02 січня 1988 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 (а.с. 23).

Згідно з копією довідки №514 від 18 березня 2019 року заявник з 03 липня 1985 року по 20 вересня 1989 року проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

З копії паспорта дружини заявника ОСОБА_2 вбачається, що вона є громадянкою України та прописана за вищевказаною адресою з 15 травня 1988 року (а.с. 17 - 17 зворот). 04 листопада 1998 року дружині заявника ДПІ у Київському районі м. Одеси видав Довідку про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 17 зворот).

В матеріалах справи також наявна копія особової картки № 07286-2 ОСОБА_2 , згідно з якою заявник працював на Суднобудівному заводі «Одеський СРЗ ім. 50-річчя Радянської України» до 19 вересня 1989 року (а.с. 24-25).

У 1995 році ОСОБА_1 звертався до органів внутрішніх справ з заявою про відновлення втраченого паспорту. Перевіривши заяву ОСОБА_1 , начальником Київського РВ ОВС в Одеській області було встановлено, що заявникові видавався паспорт Київським РВВД у м. Одесі серії НОМЕР_1 від 28 лютого 1977 року (а.с. 26-27).

Згідно з копією відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПС України №105 від 18 червня 2021 року відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 24 червня 2016 року по 26 квітня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в базі не виявлено. Інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (а.с. 60).

З копії відповіді Центру обробки спеціальної інформації ДПС України №29438 від 01 липня 2021 року відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 13 липня 2016 року по 13 липня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в базі не виявлено (а.с. 64).

Крім того, в судовому засіданні 13 вересня 2021 року свідки, що є сусідами заявника, а також його дружина, надали пояснення, згідно з якими ОСОБА_1 на момент проголошення незалежності України проживав на території України, а саме у місті Одесі та досі проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також свідки зазначили, що за межі території України заявник не виїжджав та підтвердили факт втрати заявником паспорта зразка СРСР.

Таким чином, доказами, наявними в матеріалах справи, а також пояснення свідків підтверджується, що ОСОБА_1 народився, здобув середню загальну та спеціальну освіту, одружився, проживав та проживає постійно на території України, в тому числі і в той період, що охоплює 24 серпня 1991 року. Апеляційний суд вважає, що заявник надав вичерпну кількість доказів для підтвердження заявлених вимог, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З урахуванням вище викладеного, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лашкевича Дмитра Володимировича - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, уродженця міста Одеси, Україна, постійне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на території України з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до ГУ ДМС України в Одеській області та отримання нового паспорту замість втраченого.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 22 лютого 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк