Дата документу 31.01.2024 Справа № 314/2246/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/2246/19 Головуючий у 1 інстанції Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/350/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Петро-Михайлівської сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Свої позовні вимоги мотивують тим що, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . При цьому з 1983 року по теперішній час у вищевказаній квартирі проживає лише ОСОБА_3 .

У позові ОСОБА_3 зазначає, що з вересня 2016 року, сусідка ОСОБА_4 їй, як користувачу квартири завдає ряд незручностей, які пов`язані із самовільним будівництвом споруди за адресою: АДРЕСА_2 , не маючи при цьому ніякого дозволу на відведення землі і на це будівництво від органів місцевого самоврядування, а також технічної експертизи про можливість подібної будови. Зазначає, що під час дощів зі стріхи самовільної новобудови сусідки, вода стікає до її оселі у вікно, у зв`язку з чим під час непогоди її оселя весь час перебуває у воді. Крім того, на її земельній ділянці, ОСОБА_4 встановила паркан, каркас якого вбитий у стіну її кімнати, чим значно пошкодила її. Зазначає, що через встановлений паркан вона не має змоги провести ремонт такої стіни. Вказує, що неодноразово зверталась зі зверненнями до ДАБІ у Запорізькій області, Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з метою захисту своїх прав та інтересів, також намагалась врегулювати даний спір мирним шляхом, проте відповідач залишила її прохання поза увагою. Зазначають, що самовільне встановлення паркану, новобудови та її перекриття є порушенням встановлених будівельних нормта їх права власності.

Просили зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у доступі до зовнішньої сторони кімнати 11 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , які перебувають у їхньому фактичному користуванні, для догляду за будівлею та здійснення її поточного ремонту шляхом знесення (демонтажу) примикаючого до стіни будівлі паркану довжиною 1 метр від стіни; привести стан даху споруди, яка розташована на межі земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_4 з кадастровим номером :04:004:0245 у відповідності до нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівних, протипожежних, санітарно-гігієнічних тощо).

Відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, який в процесі розгляду справи уточнювала щодо формулювання своєї вимоги про скасування рішення Гнаровської сільської ради та скасування державного акту.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до п.4.4. Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України,Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05.04.1996 року №31/30/53/396, частка власності (користувача) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускаються. Зазначає, що право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.Вважає, що спірна земельна ділянка на яку посилаються позивачі у позові є частиною прибудинкової території, згоди на приватизацію якої ОСОБА_4 не надавала, у зв`язку з чим вважає, що частина прибудинкової земельної ділянки передана без врахування часток у праві спільної сумісної власності у нерухомому майні, порядку користування будинком та розташування інших будівель.

Просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 в частині надання у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,09 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; скасувати Державний акт на право приватної власності на землю виданий громадянину України ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №29; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серіяІІІ-ЗП № 050529 виданий ОСОБА_1 26 вересня 2002 року; скасувати держану реєстрацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та номер запису про право власності 31063585 від 03.04.2019 на земельну ділянку, кадастровий номер :04:004:0245, припинивши право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :04:004:0245.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 усунення перешкод в користуванні власністю відмовлено, позов ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Петро-Михайлівської сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним задоволено частково.

Скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серіяІІІ- ЗП № 050529 виданий ОСОБА_1 26 вересня 2002 року.

Скасовано державну реєстрацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та номер запису про право власності 31063585 від 03.04.2019 на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0245, припинивши право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :04:004:0245.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 16.12.2023 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. »

29.01.2024 року від Петро-Михайлівської сільської ради до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За приписами частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а власником сусідньої квартири АДРЕСА_5 за цією ж адресою є ОСОБА_4 .

Земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_4 (що, складається з квартир, які належать на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) по АДРЕСА_4 з кадастровим номером :04:004:0245, належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії ІІІ-ЗП № 050529, виданого 26 вересня 2002 року.

Звертаючись з даним позовом до суду, первісні позивачі просили усунути перешкоди у доступі до зовнішньої сторони кімнати 11 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 та привести стан даху споруди, у відповідності до нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівних, протипожежних, санітарно-гігієнічних тощо), посилаючись на порушення їх прав як власників суміжної квартири та земельної ділянки.

Відповідно до акту від 27.09.2016, складеного Гнаровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області за результатами звернення ОСОБА_3 , зі сторонами справи було проведено роз`яснювальну роботу та було запропоновано врегулювати спірну ситуацію на місці.

Згідно з рішенням Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №79 від 11.10.2016 вирішено вважати спір з питань містобудування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 врегульованим та вирішеним.

До позову також додано копію заяви ОСОБА_3 від 30.10.2018 до Вільнянського ВП Пологівського ГУНП Запорізької області про вчинення правопорушення, а також копії скарг ОСОБА_3 від 30.10.2018, адресовані Гнаровській сільській раді Вільнянського району Запорізької області та Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.

За результатами скарги ОСОБА_3 від 06.11.2018 Гнаровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області було прийнято рішення №6 від 30.01.2019, згідно з яким вирішено рекомендувати гр. ОСОБА_4 змістити огорожу відповідно до смехи- додатку №1 до вказаного рішення, розгляд скарги припинити до розгляду в суду земельного спору щодо врегулювання земельних відносин між співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 . Вказаним рішенням ОСОБА_3 рекомендовано припинити психологічний тиск на своїх сусідів, власницю та користувачів кв. АДРЕСА_6 та уникати словесних погроз, прокльонів, використання нецензурної лайки при спілкуванні з ними.

Згідно з листом від 12.09.2019 гр. ОСОБА_3 звертається до гр. ОСОБА_4 з пропозицією мирно вирішити спір шляхом, пропонує ОСОБА_4 демонтувати каркас паркану, вбитого в стіни її оселі з наданням їй доступу до стіни, яку пошкоджено.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Згідно зіст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.І ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердження проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування.

В той же час, за змістом ч.ч. 4, 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16,386,391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 15,16 ЦК України таст.З ЦПК України, відповідно до ч.З якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1 та спірної земельної ділянки, на якій, на її думку, відповідачем самочинно здійснено будівництво. А отже, порушення її прав, як власника суміжної земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_4 , що є обов`язковим для правильного застосування ст. ст. 376,386,391 ЦК України, не знайшло свого підтвердження, а тому суд вважає, що вказаним позивачем не надано доказів порушення свого права.

Також, ОСОБА_1 не доведено, що влаштування споруди, що розташована на межі земельної ділянки, завдає їй будь-якої шкоди в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Фото земельної ділянки на яке посилаються позивачі, не можна вважати належним підтвердженням такого факту. Клопотань щодо проведення судової будівельно-технічної експертиз ипозивачем не заявлялось.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що первісний позов заявлено безпідставно, оскільки немає жодного доказу про порушення прав позивачів, а закон зобов`язує позивача надати суду докази в обґрунтування своїх позовних вимог, які є належними та допустимими.

Щодо зустрічних позовних вимог суд першої інстанції зазначив наступне.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 у власність (вітчима позивачки ОСОБА_1 ) ОСОБА_5 було передано земельну ділянку площею 0,09 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 було видано Державний акт на право приватної власності на землю ввід 03.03.1995, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №29.

У подальшому, на підставі рішення Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №6 від 22.03.2001 на вищезазначену земельну ділянку ОСОБА_1 було видано Державний акт на право приватної власності серії ІИ-ЗП № 050529 від 26 вересня 2002 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо земельної ділянки було здійснено держану реєстрацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 31063585 від 03.04.2019.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить на праві власності ОСОБА_1 , та має кадастровий номер :04:004:0245.

Дізнавшись про порушення своїх прав, ОСОБА_4 звернулась до Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з заявою про визначення за співвласниками будинку АДРЕСА_4 порядку використання земельних ділянок, на яких розташовані відповідний житловий будинок та належні до нього господарські споруди.

Рішенням голови виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 23.10.2018 року №78, було вирішено клопотати до Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області щодо скасування рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради від 12.01.1995 року №2 «Про хід приватизації земельних ділянок на території сільської ради» стосовно передачі у власність земельної ділянки площею 0,09 га гр. ОСОБА_5 , на підставі якого було оформлено та видано Державний акт серії ЗП 04-509725 від 03.03.1995 та щодо скасування рішення Гнаровської сільської ради від 22.03.2001 №06 «Про наділення земельних ділянок, розташованих біля багатоквартирних будинків мешканцям приватизованих квартир» стосовно надання в постійне користування земельної ділянки 0,09 га гр. ОСОБА_1 , на підставі якого було оформлено та видано Державний акт серії ІІІ-ЗП №050529 від 26.09.2002. За результатами розгляду даних питань, Гнаровською сільською радою було прийнято від 30.10.2018 №5, відповідно до якого вирішено звернутись до суду з позовами щодо скасування зазначених вище рішень Гнаровської сільської ради від 12.01.1995 року №2 та від 22.03.2001 №06. На час розгляду справи вказані вище рішення не скасовані та не оскаржуються в суді, є чинними.

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема ЗК України.

Частинами першою - третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, спорудита прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за «ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до ч.З статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинківта житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язанихз утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо).

Відповідно до п.4.4. вказаного вище Положення, частка власності (користувача) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускаються. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка, на яку посилаються позивачі у позові, є частиною прибудинкової території, згоди на приватизацію якої ОСОБА_4 не надавала, у зв`язку з чим було порушено її право на землю, як землекористувача, у зв`язку з чим зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 в частині вимог щодо скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП № 050529 виданого ОСОБА_1 26.09.2002 та скасування держаної реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно в Державному земельному кадастрі права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:004:0245, підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд зазначив, що, оскільки ОСОБА_3 не є належним відповідачем, позовні вимоги щодо неї задовленню не підлягають.

Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 року в частині надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,09 га, та скасування Державного акту на право приватної власності від 03.03.1995 за №29, позивач ОСОБА_4 та її представник відмовилися від них, у зв`язку з чим судом було постановлено ухвалу про закриття провадження в частині вказаних позовних вимог.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.

Посилання представника Апелянтки на її відсутність у судовому засіданні 21.12.2021 року під час проголошення рішення, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки в матеріалах справи наявне клопотання ОСОБА_1 від 04.10.2019, в якому вона просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності (а.с.68).

Частиною 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ч.1-5 ст.223 ЦПК України, у разі неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання, від якого надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд розглядає справу за його відсутності, однак у разі, якщо неявка позивача ( його представника) перешкоджає розгляду справи та необхідна його особиста присутність в судовому засіданні, суд може викликати позивача на підставі п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України для надання особистих пояснень.

Як вбачається з матеріалів справи, в них відсутні будь-які дані про те, що судом першої інстанції при відкладенні розгляду справи відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України приймалось процесуальне рішення про виклик позивача ( його представника) для надання особистих пояснень щодо суті спору у зв`язку з тим, що неявка позивача перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наявність клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, а також відсутність в матеріалах справи даних про прийняття судом процесуального рішення про виклик позивача ( його представника) в судове засідання для надання особистих пояснень, судом першої інстанції правомірно здійснено розгляд справи без присутності позивача.

Доводи апеляційної скарги, щодо пропущення процесуального строку для поставлення питання про скасування державного акту на право власності на землю, спростовуються наступним.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:

(а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю;

(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України.

З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність.

Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності.

До такого висновку дійшов Касаційний цивільний суд у постанові від 20.07.2022 у справі №683/2422/19.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (Nо. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. ТНЕ REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, відповідачами за зустрічним позовом не було подано до суду першої чи апеляційної інстанції клопотання про застосування строків позовної давності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене вбачається, що судом у відповідності до вимог ст.ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про необхідність повернення позовної заяви.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: