КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/125/21

номер провадження: 22-ц/824/1119/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Єгорова Олександра Федоровича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у складі судді Котвицького В.Л.,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 16 червня 2007 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року. У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 .

За період перебування у шлюбі подружжя набуло за спільні кошти рухоме та нерухоме майно.

Оскільки спірне майно придбане сторонами в період шлюбу, належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, то вона має намір поділити зазначене майно шляхом визнання за нею 1/2 частини в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 : легковий автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; нежитлове приміщення - офіс-приміщення 414 на АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення - офіс-приміщення 416 на АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення - офіс-приміщення 505 на АДРЕСА_1 , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя;

визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині вказаного майна.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що спірний автомобіль та спірні нежитлові приміщення були придбані ОСОБА_3 за його особисті кошти, а позивачка не надала жодного доказу щодо придбання спірного майна за спільні кошти подружжя. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне майно не є спільним майном подружжя.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Єгоровим О.Ф., залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Єгорова О.Ф. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року, установив що нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна чи виділу рухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, сторони не укладали, а підписана ОСОБА_1 заява не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, у розумінні ст.ст. 202, 626, 627 ЦК України та ст.69 СК України, висновок про те, що вказана заява спростовує презумпцію спільності майна подружжя не узгоджується із зазначеними нормами матеріального права. Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 691/262/15-ц (провадження № 61-8576св19), на яку заявник посилається у касаційній скарзі.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на наведене уваги не звернув та, установивши, що спірне майно було придбане сторонами за час перебування у шлюбі, дійшов передчасного висновку про не поширення на нього презумпції спільності права власності подружжя, водночас не навів належних та допустимих доказів на її спростування.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Єгоров О.Ф. просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не було досліджено того, що між відповідачем та ОСОБА_5 не було реальних правовідносин з приводу укладення договору позики. Між ними існували інші правовідносини направлені на спростування презумпції спільності права власності на майно подружжя, а тому вказаний правочин (договір позики) є удаваним.

Вказує, що набуте сторонами під час шлюбу спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, а відтак підлягає поділу в рівних частках між ними. Відповідачем на надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна саме за кошти, які нібито були повернуті йому ОСОБА_5 за договором позики. При цьому, представник позивачки звертає увагу на те, що ОСОБА_5 є братом відповідача та надав у суді першої інстанції пояснення, які були вигідні відповідачу.

Зазначає, що відповідачем не підтверджений факт передачі коштів, отриманих за договором позики, як на придбання автомобіля, так і на виконання інвестиційних договорів, на підставі яких подружжя набуло у власність нежитлові приміщення.

Також вказує, що суд першої інстанції належним чином не врахував положення ст.60 СК України та висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02 червня 2021 року у справі «394/876/17, про те, що немає значення чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона додатній дохід від своєї діяльності, майно за умов, визначених СК України, є спільним сумісною власністю та підлягає поділу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що позивачкою було долучено документи, що підтверджують отримання нею доходу у вигляді заробітної плати, на неї було покладено обов`язки з ведення домашнього господарства, а також вона неодноразово отримувала фінансову допомогу від своєї матері.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що в апеляційній скарзі не наведено належних доказів та обґрунтувань, які б свідчили про те, що рішення суду було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та мало місце не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом встановлено, що оспорюване майно не є предметом спільної сумісної власності подружжя, оскільки представником відповідача в ході судового розгляду спростованого презумпцію спільності майна набутого у шлюбі на підставі договору позики від 21 листопада 2005 року, розписок від 21 листопада 2005 року, 04 травня 2011 року та 06 листопада 2012 року, а також заяви від 18 жовтня 2017 року, в якій позивачка підтвердила, що майно, яке є предметом поточного позову, було придбане під час шлюбу, але за кошти, які належали відповідачу особисто, а тому дане майно є особистою приватною власність ОСОБА_3 . Звертає увагу на те, що договір позики в установленому законом порядку не був визнаний недійсним чи спростований іншим чином, сторони виконали зобов`язання за договором, а тому договір та розписки, є належними та допустимими доказами. З договору та розписок вбачається, що грошові кошти отримувались та повертались у національній валюті України в еквіваленті до долара США за курсом Національного банку України в день отримання грошових коштів чи їх повернення. Такий порядок розрахунків відповідає звичаям ділового обороту і постійно практикується на території України і не суперечить ст.6 ЦК України. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, та приймаючи до уваги, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч.1 ст.417 ЦПК України), колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У частинах 1,2 та 5 ст.263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 червня 2007 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року. У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто наступне майно:

легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», тип транспортного засобу: загальний легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

нежитлове приміщення 414, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

нежитлове приміщення 416, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

нежитлове приміщення 505, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке саме положення містять і ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України.

Тобто вказаною нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Згідно зі ст.ст.69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

У ч.2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль та спірні нежитлові приміщення були придбані відповідачем ОСОБА_3 за його особисті кошти. Зокрема, суд зазначив, що 21 листопада 2005 року, тобто за два роки до укладення шлюбу з позивачкою, відповідач позичив грошові кошти в сумі еквівалентній 277 228 доларів США своєму товаришу ОСОБА_5 , про що останній склав розписку та зобов`язався повернути борг в повному обсязі через 10 років, тобто не пізніше 21 листопада 2015 року.

Частину боргу в сумі еквівалентній 45 000 доларам США ОСОБА_5 на прохання відповідача повернув 04 травня 2011 року. За ці грошові кошти відповідач придбав легковий автомобіль марки «Toyota Highlander», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому суд дійшов висновку, що даний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача. Залишок боргу за договором позики в сумі еквівалентній 232 228 доларів США ОСОБА_5 повернув відповідачу 06 листопада 2012 року, за які відповідач придбав нежитлові приміщення №№ 414, 416, 505, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд першої інстанції зазначив, що вказані вище обставини, в тому числі, щодо одержання грошових коштів, підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , а також підтверджуються наданими суду стороною відповідача договором позики від 21 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та письмовими розписками відповідача про одержання від ОСОБА_5 грошових коштів на погашення боргу.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем не надано доказів того, що спірний автомобіль та спірні нежитлові приміщення були придбані відповідачем за рахунок саме грошових коштів, які ним були одержані від ОСОБА_5 в рахунок повернення боргу за договором позики і таких доказів матеріали не містять.

Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що у письмовій заяві від 18 жовтня 2017 року позивачка ОСОБА_1 підтвердила, що спірне майно було придбане під час шлюбу, але за кошти, які належали відповідачу особисто, а тому представник відповідача вважає, що дане майно є особистою приватною власність ОСОБА_3 , є безпідставними, виходячи з такого.

Так, постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у даній справі, якою скасовано постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року, установлено, що нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна чи виділу рухомого майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, сторони не укладали, а підписана ОСОБА_1 заява не є договором щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, у розумінні ст.ст. 202, 626, 627 ЦК України та ст.69 СК України, висновок про те, що вказана заява спростовує презумпцію спільності майна подружжя не узгоджується із зазначеними нормами матеріального права. Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 691/262/15-ц (провадження № 61-8576св19).

З таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що презумпцію спільності майна подружжя у цій справі відповідач не спростував. Правовідносини щодо отримання відповідачем від ОСОБА_5 грошових коштів в рахунок повернення боргу за договором позики не змінюють правового режиму майна та не зменшують у ньому частку кожного з подружжя, а також не припиняють право власності позивачки на 1/2 частину набутого у шлюбі майна.

Належних і допустимих доказів належності відповідачу на праві особистої приватної власності спірного майна ОСОБА_3 не надав, а суд апеляційної інстанції не встановив, а тому не можна вважати, що позивачці ОСОБА_1 не належить 1/2 частина цього майна.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому, апеляційний суд приймає до уваги, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові 02 червня 2021 року у справі№ 394/876/17, провадження № 61-16050св20

З огляду викладене, колегія суддів приходить до висновку, що легковий автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 та нежитлові приміщення - офіс-приміщення №№ 414, 416, 505, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктам спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та підлягають поділу між ними в рівних частинах, а тому позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи, належними чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за його недоведеністю.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 11 350 грн 80 коп. (а.с.29-30, т.1), за подання апеляційної інстанції позивачка сплатила судовий збір у розмірі 11 164 грн 30 коп. (а.с.192, т.1), а за подання касаційної скарги до Верховного Суду - у розмірі 14 886 грн 00 коп. (а.с.55, т.2), а всього, у розмірі 37 401 грн 10 коп.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про задоволення позову ОСОБА_1 , то з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі у розмірі 37 401 грн 10 коп.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Єгорова Олександра Федоровича - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : легковий автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , нежитлове приміщення - офіс-приміщення 414 на АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення - офіс-приміщення 416 на АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення - офіс-приміщення 505 на АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину: легкового автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 414 на АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 416 на АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 505 на АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину: легкового автомобіля марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 414 на АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 416 на АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення - офіс-приміщення 505 на АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 37 401 грн 10 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: