ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

05 березня 2024 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Соловей Г.В.,
з участю секретаря Гапонюк І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання за особою права користування житлом,-
15.11.2023 року адвокат Дергачова Н.М. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання за особою права користування житлом посилаючись на те, що позивач від свого народження та до сьогодні проживає в будинку АДРЕСА_1 . Разом з нею в даному будинку проживають її неповнолітня дочка ОСОБА_3 та малолітній син ОСОБА_4 вселення в даний будинок позивачки відбулося як члена сім`ї власника будинку так, як власником будинку є матір позивача. Позивач належним чином виконує свої обов`язки як користувач житла, несе тягар утримання майна, оскільки сплачує комунальні платежі, бере участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території. Іншого житла позивач немає. Не зважаючи на це відповідач, як власник будинку звернулася до Управління ЦНАП виконавчого комітету Фастівської міської ради з заявою про зняття позивача та її неповнолітніх дітей з реєстрації місця проживання. На підставі чого інформацію про позивача та її дітей з реєстру Фастівської територіальної громади було виключено. Просить визнати за нею та її неповнолітніми дітьми право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача /адвокат Дергачова Н.М. надала до суду заяву в якій вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в позові, справу слухати без її участі.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час слухання справи повідомлена вчасно та належним чином, заяв клопотань до суду не надходило.
Представник третьої особи, до суду не з`явилися про час слухання справи повідомлені вчасно та належним чином, заяв та клопотань до суду не надходило.
У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При розгляді справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Ч.Мотовилівською с/радою Фастівського району, Київської області від 26.06.1984 року.
Позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , з 16.09.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського МУЮ Київської області від 16.09.2006 року.
В даному шлюбі народилася ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно свідоцтва про народження Серії 1-ОК від 03.02.2023 року виданого Солом`янським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (м. Київ) у позивача народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно копії свідоцтва про шлюб виданим Фастівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.09.2022 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 .
Згідно з Витягу з реєстру територіальної громади № 2022/001067820 сформованого 09.11.2022 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 20.06.2001 року. За вказаною адресою зареєстровані її неповнолітні діти: дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпоттек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 352623199 від 01.11.2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 1-1910, видане 07.09.2016 року Фастівською міською держнотконторою.
Згідно інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпоттек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 352628568 від 01.11.2023 року за ОСОБА_1 право власності не зареєстровано.
Згідно Повідомлення № 22-14/107-108 про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи та Повідомлення № 22-14/109 позивач та її діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , за заявою власника житла ОСОБА_2 , відповідачем по справі, були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 379, 382 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них; квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутностіугоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що власником спірного житлового будинку є відповідач.
Ураховуючи ті обставини, що позивачка вселилася у спірне житло, як член сім`ї власника, має достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем проживання, немає іншого житла, діти є неповнолітніми, суд вбачає за визнання права користування спірним житлом, оскільки відповідач протиправно позбавила її права користування спірним будинком та зняла з реєстрації місця проживання.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зроблено висновок про те, що втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло вони були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинно відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), а й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, щодо виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно з пп. 4 п. 18 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 2 березня 2016 року № 207 до документів, що підтверджують право на проживання в житлі належать: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.
Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України.
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.4,12,13,76-81,197,258,259,263-265,268,273,354,280-282 ЦПК України, на підставі ст.47 Конституції України, ст.15,16,379,405 ЦК України, ст.9,64,150.156 ЖК України, ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», суд
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Г.В.Соловей