ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3361/20 Номер провадження 22-ц/814/634/24Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О.О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Роменської Таїсії Валеріївни на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання заповіту нікчемним, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , який був її чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на усе належне йому на день смерті майно, у вигляді частки у статутному (складному) капіталі Сільського (фермерського) господарства «Надія» в с. Калашники Полтавського району Полтавської області, засновником якого він був.

У зв`язку з тим, що вона на день смерті чоловіка була зареєстрована та проживала разом з ним, не подавала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, так як є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину.

26.02.2020 їй стало відомо, що за заявою ОСОБА_2 , Полтавською районною державною конторою заведено спадкову справу № 606/2018, а також про існування заповіту від 23.12.2014., за яким все належне йому майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було і з чого б воно не складалася і на що він за законом матиме право, заповів : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначений заповіт посвідчений в.о. секретаря виконкому - ОСОБА_5. 23.12.2014, зареєстрований в реєстрі під № 129.

При ознайомлені з даним заповітом, було звернуто увагу на те, що він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема заповіт посвідчений в.о. секретаря виконкому - ОСОБА_5., але на момент посвідчення заповіту (2014 рік) останній був обраний головою сільської ради та не мав повноважень на посвідчення даного заповіту, яке б надавало йому право на вчинення нотаріальних дій.

Вважає, що ОСОБА_5 , не вправі був посвідчувати заповіт ОСОБА_4 , в зв`язку із чим оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, а тому в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовна вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав, а тому задоволенню не підлягає.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 - адвокат Роменська Таїсія Валеріївна, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права прохала скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що рішення суду першої інстанції не містить свого висновку суду, а має лише повне цитування правових позицій Верховного Суду України, які не можуть застосовуватися у даній справі, оскільки у цій справі фактичні обставини не є тотожними обставинам у справах, що цитуються судом першої інстанції.

Представник позивача не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо встановлення нікчемності заповіту, такий обов`язок перевірки нікчемності заповіту покладено на нотаріуса. Зазначала, що Законом України «Про нотаріат» не передбачено обов`язку нотаріуса перевіряти повноваження посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт.

Вказувала, що не погоджується з висновком суду про неналежний спосіб захисту прав, оскільки визнання заповіту нікчемним можливо тільки у випадку складання його з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_6 зазначила, що у матеріалах справи наявне розпорядження сільського голови Мачухівської сільської ради про виконання нотаріальних дій, яким визначено порядок виконання нотаріальних дій, а саме: за відсутності секретаря ради, ці обов`язки виконує сільський голова. Дане розпорядження є дійсним та не оскаржувалось. Відповідно, дії по посвідченню заповіту були вчинені уповноваженою особою.

Вказувала, що жодних підстав для визнання волевиявлення нікчемним, недійсним або надуманим позивачем не наведено.

Ураховуючи викладене, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 23.12.2014 в приміщенні Судіївської сільради Полтавського району Полтавської області склав заповіт, посвідчений головою сільради - ОСОБА_5., як в.о. обв`язки секретаря сільради. ІНФОРМАЦІЯ_1 заповідач - ОСОБА_4 помер. Оскільки позивачка на день смерті свого чоловіка була зареєстрована та проживала разом із ним, то до нотаріуса не зверталася із заявою про прийняття спадщини.

Полтавською райдержнотконторою відкрито спадкову справу після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 за заявою дочки померлого - ОСОБА_2 , а син - ОСОБА_3 відмовився від належної йому частки у спадщині згідно заяви від 30.11.2018. Інших заяв про прийняття спадщини не надходило.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав, а тому задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу

(частини перша, третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до статті 1251 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» тут і надалі в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до положень частини першої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Підпунктом 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Відповідно до частини шостої статті 59 зазначеного Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» в редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, з наступними змінами і доповненнями в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських радах народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка була чинною на час посвідчення оспорюваного заповіту, у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за

статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішенні від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), у рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Оскільки позивач вважає, що заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , посвідчений 23.12.2014 в.о. секретаря виконкому - ОСОБА_5., зареєстрований в реєстрі за № 129, є нікчемним, тому він у силу прямих вимог статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, правочин є нікчемним не за рішенням суду, а відповідно до закону з моменту його укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини першої статті 1257 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту нікчемним задоволенню не підлягають, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 147/1062/21 (провадження № 61-6536св22), прийнятої після подання касаційної скарги у цій справі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи нема.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Роменської Таїсії Валеріївни - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2024 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді В.П. Пікуль

О.О.Панченко