ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/9441/23

Провадження № 22-ц/4820/124/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: відповідача-позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника позивача-відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на нерухоме й рухоме майно, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майнових прав на об`єкти нерухомого майна особистою приватною власністю, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , яка подана її представником ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2023 року (суддя Карплюк О.І.)

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову вказувала, що з 20.08.2011 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . За період шлюбу вони з відповідачем придбали майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №49а, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 . Об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, розташованим в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , є нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , площею 3,7 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2. Вартість майнових прав складає 20000 грн.

Крім того, сторони придбали майнові права за договором купівлі-продажу майнових прав №47, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 . Об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, розташованим в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , кількість кімнат 2, поверх 5, секція 2. Вартість майнових прав складає 561556 грн.

Довідкою №49а від 21.11.2018 та довідкою №47 від 15.09.2019 ТОВ «Домобудівна компанія» підтверджено повну оплату вартості нежитлового приміщення в сумі 20000 грн та квартири АДРЕСА_4 в сумі 561556 грн.

Зазначала, що вказане майно придбано подружжям в інтересах сім`ї, оскільки вони планували після ремонту квартири проживати у ній сім`єю, планували де у квартирі буде розташовуватись дитяча кімната доньки, разом дбали про необхідність проведення ремонту, закуповували будівельні матеріали для ремонту.

Також для потреб сім`ї в період шлюбу сторони набули транспортний засіб марки Renault Megane Scenic, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача. Середня вартість автомобіля визначена суб`єктом оціночної діяльності в розмірі 160900 грн.

Відповідач не визнає вказане вище майно спільною сумісною власністю, мотивуючи тим, що воно є його особистою власністю, приховав всі документи на майно та забрав у неї ключі від квартири у новобудові.

Вважає, що це є порушенням її права спільної сумісної власності, оскільки відповідач не визнає цього факту та має можливість без її згоди відчужити належну їй частку у спільній сумісній власності за договорами відчуження майнових прав та транспортного засобу в простій письмовій формі без отримання її згоди, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов`язковості нотаріального посвідчення правочинів з відчуження майнових прав та правочинів з відчуження транспортних засобів.

Звертаючись до суду з позовом, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним по частки майнових прав на нежитлове приміщення №49а, площею 3,7 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за будівельною адресою АДРЕСА_1 , що придбані за договором купівлі-продажу майнових прав №49а від 21.11.2018, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним по частки майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 , що придбані за договором купівлі-продажу майнових прав №47 від 29.01.2019, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним по частини автомобіля марки Renault Megane Scenic, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.04.2023 відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

На стадії підготовчого провадження ОСОБА_4 подано заяву про зміну предмета спору. В якій вказувала, що після подачі позову представником позивача були здобуті докази введення багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію. Відповідач ухиляється від підписання актів приймання-передачі майнових прав на об`єкти (нежитлове приміщення та квартиру), попри те, що дані акти є складеними та підписаними з боку забудовника.

Крім того, здобуто докази остаточної площі квартири та нежитлового приміщення, згідно експлікації приміщень (остаточних замірів забудовника) загальна площа квартири АДРЕСА_4 65,2 кв.м., житлова площа- 37,8 кв.м., площа нежитлового приміщення 3,5 кв.м.

Таким чином, на думку позивача, квартира та нежитлове приміщення щодо яких заявлено позовні вимоги після прийняття багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію, є самостійними об`єктами нерухомого майна, що належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Майнове право як право очікування після прийняття нерухомого майна в експлуатацію трансформувалося у право власності, яке підлягає державній реєстрації та офіційного визнання державою набуття такого права.

Відсутність державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно, яке прийнято в експлуатацію, не відміняє та не скасовує наявність в особи вказаного речового права.

А тому, у заяві просила суд визнати спільною сумісною власністю нежитлове приміщення №49а, площа 3,5 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за адресою АДРЕСА_1 , а також двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на частку нежитлового приміщення №49а, площа 3,5 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за адресою АДРЕСА_1 та право власності на частини двокімнатної квартири АДРЕСА_6 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частку нежитлового приміщення №49а, площа 3,5 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за адресою АДРЕСА_1 та право власності на частини двокімнатної квартири АДРЕСА_6 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним по частини автомобіля марки Renault Megane Scenic, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання майнових прав на нерухоме майно особистою приватною власністю.

Позов обґрунтовував тим, що 20.08.2011 між сторонами укладений шлюб, в період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5 . Позивач і відповідач не підтримують шлюбних стосунків з лютого 2023 року.

ОСОБА_1 вважає, що майнові права на квартиру АДРЕСА_5 , що придбані за договором купівлі-продажу майнових прав №47 від 29.01.2019, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 , та майнові права на нежитлове приміщення №49а, площею 3,7 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за будівельною адресою АДРЕСА_1 , що придбані за договором купівлі-продажу майнових прав №49а від 21.11.2018, укладеним між ТОВ «Домобудівна компанія» та ОСОБА_1 , не підлягають поділу як спільне майно подружжя, так як були придбані ОСОБА_1 за особисті кошти, подаровані особисто йому його батьками, а тому ці майнові права є його особистою приватною власністю.

Вказував, що за період шлюбних відносин сторін, починаючи з моменту укладення шлюбу, позивач і відповідач як подружжя не мали таких доходів, які б могли забезпечити придбання майнових прав на нерухоме майно, яке є предметом позову або купівлю будь-якого іншого нерухомого майна для потреб сім`ї.

Тому, його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , розуміючи, що син не має достатніх коштів для придбання власного житла дарували йому відповідні кошти частинами для придбання спірної квартири та нежитлового приміщення адресою АДРЕСА_1 , в його особисту власність.

Його батьки вже багато років працювали за кордоном в Італійській Республіці, а тому вони мали відповідний дохід і можливість подарувати своєму синові кошти для купівлі квартири та нежитлового приміщення.

Доказом на підтвердження дарування грошових коштів ОСОБА_1 його батьками є розписки ОСОБА_1 . Загальна сума коштів, подарованих йому батьками у період з 19.03.2018 по 11.03.2019 складає суму 13900 євро.

Крім того, 12.04.2018 платіж на суму 160000 грн за пайову участь у будівництві будинку по АДРЕСА_1 здійснила рідна сестра ОСОБА_1 ОСОБА_8 .

Усі інші платежі за придбання майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення ОСОБА_1 здійснював особисто.

Зазначав, що хоча майнові права на нежитлове приміщення та квартиру у багатоквартирному житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 були набуті ОСОБА_1 в період шлюбу з ОСОБА_4 , однак остання не брала участі у придбанні даного майна, не здійснила жодних трудових та грошових затрат як другий з подружжя щодо його придбання, а тому майнові права на це майно не можуть бути визнані об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А тому, ОСОБА_1 просив суд визнати майнові права на нежитлове приміщення №49а, площею 3,7 кв.м., між 6 та 5 поверхом, секція 2 за будівельною адресою АДРЕСА_1 , та майнові права на квартиру АДРЕСА_4 , кількість кімнат 2, поверх 5, секція -2, за будівельною адресою АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.07.2023 зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2023 року первісний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частки транспортного засобу марки Renault Megane Scenic, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 його частки. В решті вимог первісного позову ОСОБА_4 відмовлено. У вимогах зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 змінити, змінивши мотивувальну частину рішення. При цьому, посилається на порушення норм процесуального права неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що багатоквартирний житловий будинок здано в експлуатацію та сторонами повністю сплачені внески за вищевказаними договорами, що впливає безпосередньо на спосіб захисту порушеного права.

Обраний ОСОБА_4 спосіб захисту є належним та ефективним, та повністю відповідає чинному законодавству України в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та сформованій судовій практиці Верховного Суду у спорах власників (інвесторів) про визнання права власності саме на квартиру, як об`єкт нерухомого майна, у введеному в експлуатацію багатоквартирному будинку у випадках, коли таке право не визнається відповідачем та інвестор позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру (об`єкт інвестування), яка вже існує як самостійний об`єкт нерухомого майна. А тому, висновок суду першої інстанції про те, що відсутність державної реєстрації права власності є перепоною у визнані права власності за кожним із співвласників, є помилковим, оскільки об`єкти введено в експлуатацію та повністю сплачено внески за відповідними договорами.

Вказує, що, в порушення норми ст. 263 ЦПК України, судом першої інстанції не враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 359/5719/17, відповідно до якого за умови виконання інвестором власних зобов`язань за інвестиційним договором після завершення відповідно до вимог закону будівництва об`єкту інвестування у інвестора виникають права тотожні праву власності, а відтак інвестор може ставити питання про витребування такої житлової нерухомості від інших осіб, які нею незаконно заволоділи.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що 14.12.2021 Велика Палата Верховного Суду у справі №344/16879/15-ц в порядку вирішення виключної правової проблеми виснувала, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Вказує, що у даному спорі квартира та нежитлове приміщення існують як предмети матеріального світу у складі багатоповерхового будинку, який на рівні держави введений в експлуатацію. Тобто вони існують як нерухомі речі, які на праві спільної сумісної власності належать подружжю на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав та щодо яких у відповідача-позивача ОСОБА_1 виник обов`язок здійснити державну реєстрацію, як титульним власником, права власності на нерухоме майно та право у позивача-відповідача ОСОБА_4 визнати за собою як співвласником право власності на частку в порядку поділу.

Також ОСОБА_4 не погоджується із висновками суду щодо мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову та зазначає, що підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову є не лише факт того, що відповідач-позивач не зустрічався з батьками у дні складення розписок, а те, що дані розписки з дарування коштів є нікчемними. Тому доцільним є змінити оскаржуване рішення у мотивувальній частині відносно зустрічних позовних вимог шляхом доповнення його мотивувальної частини посиланням на ч. 1 ст. 220 ЦК України та ч. 5 ст. 719 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , просить у цій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову повністю. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги надані ОСОБА_1 розписки про отримання ним грошових коштів від його батьків, які є належними та допустимими доказами у справі, при цьому суд послався на те, що в передбачені розписками дати вказані особи між собою ні на території України, чи за її межами не зустрічались, поштових переказів з цього приводу батьками останнього на його користь також не проводились. Судом не враховано того, що вказаними розписками передбачено, що ОСОБА_1 вказані кошти отримував від своїх батьків в якості дарунку і з метою сплати внесків на пайову участь у будівництві будинку, що по АДРЕСА_1 , для придбання майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення. Крім того, зазначені у вказаних розписках факти підтверджуються також додатково й іншими доказами - нотаріально посвідченими заявами батьків ОСОБА_1 та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. А тому, вважає. що наявні у справі докази свідчать про придбання ОСОБА_1 спірних квартири і нежитлового приміщення виключно за кошти його батьків, які він отримав у подарунок, а тому профінансовані ним особисто майнові права на вказані квартиру і нежитлове приміщення належать йому одноосібно як особиста приватна власність. Судом першої інстанції не враховано того, що усі суми коштів за купівлю майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення ОСОБА_1 сплачував особисто (крім одного платежу на суму 160 000 грн., який на прохання батьків від імені ОСОБА_1 здійснила його рідна сестра ОСОБА_8 ). Докази внесення будь-яких платежів дружиною ОСОБА_4 відсутні. Крім того, у жодному із документів, які стосуються придбання відповідачем-позивачем майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , його дружина ОСОБА_4 не згадується взагалі.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 без змін. Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_4 щодо поділ рухомого майна сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ст.. 367 ЦПК України, не переглядається.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.

Відповідач-позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_4 просили залишити без задоволення.

Позивач-відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлена у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , яка подана її представником ОСОБА_3 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , про поділ спільного майна подружжя: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , про поділ спільного майна подружжя: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірні об`єкти не зареєстровано, а тому підстав для визнання їх спільною сумісною власністю та проведення поділу немає. Крім того, за недоведеністю позовних вимог суд першої інстанції відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2011 року (а.с. 11 т. 1).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04.09.2023 у справі №686/13175/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 27 т. 2).

21 листопада 2018 року (в період шлюбу сторін по справі) між Товариством з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія» (продавець) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №49а, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості нежитлове приміщення, загальною площею 3,7 кв.м., між 6 і 5 поверхами, секція 2, у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Сторони договору також домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт нерухомості складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді нежитлового приміщення (комора), спорудження та реалізацію якого здійснює продавець.

Пунктом 4.7 вказаного договір купівлі-продажу майнових прав визначено, що на момент укладення договору вартість майнових прав з врахуванням площі об`єкту нерухомості згідно проекту становить 20000 грн; остаточна вартість майнових прав об`єкта нерухомості, що підлягає сплаті покупцем, визначається відповідно до фактичної загальної площі об`єкту нерухомості, яка буде встановлена незалежним замірювачем за результатами технічної інвентаризації об`єкту нерухомості. (а.с. 17-20 т. 1).

Крім того, 29 січня 2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №47, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 67,29 кв.м., у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Сторони договору також домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . Об`єкт нерухомості складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження та реалізацію якої здійснює продавець.

Пунктом 4.7 вказаного договір купівлі-продажу майнових прав визначено, що на момент укладення договору вартість майнових прав з врахуванням площі об`єкту нерухомості згідно проекту становить 560526 грн; остаточна вартість майнових прав об`єкта нерухомості, що підлягає сплаті покупцем, визначається відповідно до фактичної загальної площі об`єкту нерухомості, яка буде встановлена незалежним замірювачем за результатами технічної інвентаризації об`єкту нерухомості. (а.с. 17-20 т. 1).

Згідно з довідкою ТОВ «Домобудівна компанія» №49а від 21.11.2018, ОСОБА_1 згідно з договором №49а від 21.11.2018 виплатив повністю вартість нежитлового приміщення №49а в сумі 20000 грн, ж/б по АДРЕСА_1 (а.с. 21 т. 1).

Згідно з довідкою ТОВ «Домобудівна компанія» №47 від 15.05.2019, ОСОБА_1 згідно з договором №47 від 29.01.2019 виплатив повністю вартість квартири АДРЕСА_8 (а.с. 16 т.1).

Згідно з відповіддю на адвокатський запит ТОВ «Домобудівна компанія» №2/06/23 від 22.06.2023, ОСОБА_1 не прийшов і не підписав документи на оформлення права власності, техпаспорт на квартиру АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення АДРЕСА_7 відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №49а від 21.11.2018 та договору купівлі-продажу майнових прав №47 від 29.01.2019 не оформлявся. Згідно з експлікацією приміщень, квартир по АДРЕСА_1 , загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 65,2 кв.м., житлова 33,8 кв.м., площа нежитлового приміщення становить 3,5 кв.м. (а.с. 62 т. 1).

У відповідності до сертифікату №ІV36, виданого Державною інспекцією архітектури та містобудування України, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта будівництва багатоповерхового житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями та окремо розташованими гаражами по АДРЕСА_1 (а.с. 72 т. 1).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один і з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до положень статі 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Майнове право, яке є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17 (провадження № 61-7785св19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор, як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, однак самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом, у розумінні ЦК України, такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

З огляду на зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, слід дійти висновку, що у даній справі квартира АДРЕСА_4 і нежитлове приміщення АДРЕСА_7 є об`єктами інвестування в об`єкті будівництва, які після завершення будівництва стали окремим нерухомим майном. Відповідач-позивач ОСОБА_1 не визнає прав позивачки-відповідачки ОСОБА_4 на спірне майно, площа квартири і нежитлового приміщення за експлікацією приміщень за час будівництва не змінились, кошти за договорами купівлі-продажу майнових прав сплачені в повному обсязі, а тому предметом поділу є саме новостворене майно, прийняте в експлуатацію, - квартира та нежитлове приміщення.

На підставі частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших учасників судового процесу.

Колегія суддів вважає, що позивач за зустрічним позовом не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на нерухоме майно, яке набуто у період шлюбу.

У зустрічній позовній заяві про визнання права особистої приватної власності на майнові права ОСОБА_1 зазначав, що спірне майно придбано за його особисті кошти і за кошти його батьків.

Проте, працевлаштування батьків відповідача-позивача ОСОБА_1 в Італійській Республіці, наявність у них доходів, само по собі не свідчить про надання цих коштів особисто сину, а не на потреби його сім`ї, та придбання спірного майна за рахунок цих коштів (а.с. 119-133 т. 1).

Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції на підтвердження обставин придбання майнових прав на спірне майно, що є предметом спору, і надання батьками коштів на його придбання не є допустимими доказами.

Не підтверджує зазначених обставин і квитанція №0.0..1 від 12.04.2018, оскільки вона стосується пайової участі у будівництві будинку по АДРЕСА_9 (а.с. 136 т. 1).

Надані ОСОБА_1 розписки складені ним особисто про отримання в дар від батьків коштів від 11.03.2019 на суму 1000 Євро, від 24.12.2018 2500 Євро, від 13.11.2018 700 Євро, від 26.08.2018 3800 Євро, від 29.05.2018 1900 Євро, від 13.05.2019 1100 Євро, від 19.03.2018 2900 Євро також є недопустимими доказами, які б підтверджували факт отримання в дар вказаних коштів, оскільки вимогами ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (а.с. 112-118 т. 2). Таким доказом міг бути договір дарування, укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, оскільки стосується валютних цінностей (іноземної валюти) на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 5 ст. 719 ЦК України).

Також, заявляючи позовні вимоги щодо визнання майнових прав на квартиру на нежитлове приміщення особистою приватною власністю, позивачем не враховано, що об`єкт будівництва вже збудовано та прийнято в експлуатацію.

З наведених вище підстав не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання майнових прав на квартиру та нежитлове приміщення особистою приватною власністю. А тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що двокімнатна квартира АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення АДРЕСА_7 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між сторонами в ідеальних частках. Тому наявні підстави для задоволення вимог первісного позову ОСОБА_4 .

Тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , про поділ спільного майна подружжя: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі частин 1 і 13 статті 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням первісного позову ОСОБА_4 щодо вимог майнового характеру, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6352 грн 52 коп., та на користь держави 13084 грн 45 коп., з врахуванням того, що ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21.11.2023 ОСОБА_4 звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана її представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2023 року в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання спільною сумісною власністю подружжя двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 , про поділ спільного майна подружжя: двокімнатної квартири АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення АДРЕСА_7 скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя: двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення АДРЕСА_7 .

В порядку поділу майна подружжя:

визнати за ОСОБА_4 право власності на частини квартири АДРЕСА_4 та на частини нежитлового приміщення АДРЕСА_7 .

визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_4 та на частини нежитлового приміщення АДРЕСА_7 .

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 6352 грн 52 коп. судового збору.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2023 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави 13084 грн 45 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай