РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/2599/23

Провадження № 22-ц/4815/141/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2023 року, ухваленого в складі судді Бучко Т.М., дата складання повного тексту рішення 10 листопада 2023 року, у справі №569/2599/23

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту на підставі ст. 625 ЦК України.

Позов обґрунтований тим, що 08 червня 2007 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ«Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «СенсБанк» уклало кредитний договір № 02307М з ОСОБА_1 .

Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачу кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

На підставі виконавчого напису № 5334 виданого 10 червня 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчук М.М. звернуто стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яке передане в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» в рахунок заборгованості за кредитом, а саме 288860,13 грн.

Таким чином, в результаті не виконання умов договору у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 28.11.2022 року складає 152002,50 грн., що складається з: сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість в розмірі 24827,41 грн; сума заборгованості за інфляційними втратами в розмірі 127175,09грн.

Просило стягнути з відповідача заборгованість в 152002,50 грн., а також судові витрати.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України не передбачає обов`язкової наявності рішення суду про стягнення заборгованості, як передумови для стягнення з боржника у зобов`язанні суми 3% річних та інфляційних втрат. Вважає що підставою для стягнення з боржника у зобов`язанні суми 3% річних та інфляційних втрат є невиконане грошове зобов`язання. Дані обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала про повернення позовної заяви позивачеві (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 08 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладений договір невідновлювальної кредитної лінії № 02307М, відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 13 % річних за кредитом та комісій, в розмірі та у порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку І до цього договору, який є невід`ємною складовою частиною цього договору, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, в сумі 22000 доларів США.

Погашення кредиту буде здійснюватися відповідно до графіку, що міститься в додатку 2 до цього договору, який є невід`ємною складовою частиною цього договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 07 червня 2022 року на умовах, визначених цим договором (п.1.1.2 кредитного договору).

Відповідно до п.1.4 кредитного договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор укладає з майновими поручителями іпотечний договір № 02307М/1 від 06 липня 2007 року.

Додатковим договором № 1 до договору не відновлювальної кредитної лінії № 02307М від 08 червня 2007 року, укладеним між сторонами 21 жовтня 2008 року, п.1.1.1 договору кредиту викладено в новій редакції, а саме надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 14,5 % річних за кредитом та комісій, в розмірі та у порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку І до цього договору, який є невід`ємною складовою частиною цього договору, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, в сумі 22000 доларів США.

18 жовтня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору не відновлювальної кредитної лінії № 02307М від 08 червня 2007 року, якою, зокрема підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення додаткової угоди складає 18188,56 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 992,43 доларів США; встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 14,79 % річних; встановили порядок сплати процентів за користування кредитом.

В додатковій угоді № 3 про внесення змін до договору не відновлювальної кредитної лінії № 02307М від 18 травня 2012 року сторони змінили валюту кредиту та перевели суму кредиту 18188,56 доларів в гривню, що становить 146690,74 грн, встановили максимальний ліміт заборгованості (з урахуванням заборгованості за процентами) 178071,49 грн; встановили новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за договором до 07 червня 2027 року; встановили процентну ставку за користування кредитом з 21 травня 2012 року по 20 травня 2014 року в розмірі 14,79 %, з 21 травня 2014 року по 07 червня 2027 року в розмірі 16,79 %.

10 червня 2013 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Стрільчук М.М. видав виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5334, про звернення стягнення на нерухоме майно (трикімнатну квартиру), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яке передане в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк».

За змістом вказаного виконавчого напису, на підставі договору кредиту № 130М від 30 травня 2006 року та договору кредиту № 02307М від 08 червня 2007 року строк платежу за кредитом настав 13 лютого 2013 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі: сума заборгованості за кредитом - 252640,24 грн, сума заборгованості за відсотками - 36219,89 грн (загальна сума заборгованості становить 288860,13 грн).

За розрахунком вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 130М від 30 травня 2006 року та № 02307М від 08 червня 2007 року за період з 28 листопада 2019 року по 28 листопада 2022 року, 3 % річних на суму заборгованості згідно рішення суду становлять 24827,41 грн, інфляційні витрати на суму заборгованості згідно рішення суду становлять 127175,09 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, зазначив, що «тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року у справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року у справі № 757/63074/19-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 409/129/20.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав «…що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець у п.4 ч.1 ст.602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника.

Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п.4 ч.1 ст.602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги.

Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Убачається, що АТ «Сенс Банк» позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) до ОСОБА_1 не пред`явило.

Колегія суддів, вважає безпідставними посилання позивача на виконавчий напис №5334 від 10 червня 2013 року, оскільки звертаючись до суду з позовом позивач не надав суду доказів, що виконавчий напис щодо звернення стягнення на квартиру в межах суми 288860,13 грн був звернутий до виконання та не був виконаний боржником.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 березня 2024 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.