Справа №461/4933/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року м.Львів.

Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,

представника позивача Проца А.П.,

представниці відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сіміча М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.04.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шиндлер» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №AM 127505. Предметом договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 24.01.2019 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Мерседес», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », в м. Київ на вул. Робітнича, 2 здійснення зіткнення з транспортним засобом «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. Згідно постанови Святошинського районного суду міста Києва від 07.05.2018 року у справі № 759/6775/19, ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся страхувальник та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страхові акти та здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 264 255,08 грн. Позивач зазначає, що на підставі наведено у нього перейшло право вимоги до відповідача, як до особи відповідальної за нанесену шкоду внаслідок ДТП нанесеної потерпілому, а у ОСОБА_2 виникло зобов`язання перед Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього. Тому просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки у розмірі 264 255, 08 грн.

19.07.2023 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. В цій заяві зазначив, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ6006380, ліміт відповідальності складає 100 000,00 грн. франшизи складає 0,00 грн. Тому вважає, що з відповідача АТ «СК «КРАЇНА» на користь позивача підлягає стягненню 100 000,00 грн. Оскільки лімітом страхового відшкодування за полісом №АМ6006380 покривається 100 000,00 грн., тому вважає, що сума відшкодування понад ліміт у розмірі 164 255,08 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 . Тому просить позовні вимоги задовольнити, стягнути з АТ «СК «КРАЇНА» на користь позивача 100000, 00 грн. та з ОСОБА_2 на користь позивача 164255, 08 грн.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.06.2021 року відкрито загальне судове провадження у справі.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2021 року задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» матеріальну шкоду у розмірі 264 255, 08 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 3963,86 грн. судового збору.

03.01.2023 року до суду представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. подала заяву про перегляд заочного рішення.

Окрім цього, 03.01.2023 року представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. подала до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.03.2023 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2021 року у справі №461/4933/21. Заяву адвоката Цап Оксани Романівни в інтересах ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2021 року у справі №461/4933/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено. Скасовано заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2021 року винесене у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та призначено справу до судового розгляду.

Окрім цього, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.03.2023 року у задоволенні заяви представниці відповідача ОСОБА_2 адвоката Цап Оксани Романівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено за безпідставністю.

07.03.2023 року до суду представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. подала відзив на позовну заяву.

20.03.2023 року представник позивача подав до суду заяву про залучення до участі у справі співвідповідача.

Протокольною ухвалою суду від 08.05.2023 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено АТ «СК «КРАЇНА».

12.06.2023 року представник відповідача АТ «СК «КРАЇНА» надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву.

19.07.2023 року представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. подала до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи.

Також, 19.07.2023 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 28.07.2023 року клопотання представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатеси Цап Оксани Романівни про призначення судової автотоварознавчої експертизи - задоволено. Призначено у справі автотоварознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

05.01.2024 року представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. подала до суду про залишення ухвали суду про призначення експертизи без виконання.

10.01.2024 року Галицьким районним судом м. Львова скеровано на адресу Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України лист про повернення матеріалів справи №461/4933/21 на адресу суду.

23.01.2024 року справу повернуто на адресу суду з експертної установи.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.02.2024 року відновлено провадження у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позову та заяві про уточнення позовних вимог. Просить позов задовольнити. Додатково зазначив, що була зміна номерного знаку на автомобілі, номеру VIN коду в них не було, наявна тільки постанова про притягнення до адміністративної відповідальності та інформація, що зазначена в даній постанові.

Представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Цап О.Р. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечує.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає такий безпідставним та необґрунтованим. Зазначив, що 25.07.2018 року між ОСОБА_2 та AT «СК «Країна» було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6006380, щодо транспортного засобу «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі, рами) - НОМЕР_4 , з встановленим лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн., з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн. За вх. № 861 від 25.01.2023 року AT «СК «Країна» від позивача отримало заяву (претензію) про виплату страхового відшкодування, що датована 17.01.2023 року № 208966ІНС.ЛОУ, з копіями зазначених в додатках до неї документів. Згідно з поданою заявою про виплату страхового відшкодування, зазначено вимогу про здійснення страхового відшкодування позивачу, у розмірі 264 255,08 грн., в якості відшкодування шкоди, в порядку суброгації, згідно ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України. Серед додатків поданої заяви позивача, містилася копія постанови Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року у справі № 759/6775/19, згідно якої встановлено обставини настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24.01.2019 року о 21:40 год. на перехресті вулиці Коростенська та вул. Робітничої, 2, за участі автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «AUDI A4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 . Згідно з копією постанови Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року у справі № 759/6775/19 встановлено, що ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні згаданої дорожньо-транспортної пригоди. За результатами поданих документів, АТ «СК «Країна» листом за вих. № 804/23 від 13.02.2023 року повідомило позивача про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Представник відповідача вважає, що прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування здійснено з цілковитим дотримання приписів норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими. Також, зазначає, що при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Ця теза закріплена у роз`ясненнях п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", відповідно до яких, при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. З урахуванням викладеного, згідно з долученими до матеріалів справи доказами, дорожньо-транспортна пригода, за якою позивачем на підставі умов добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 127505 від 10.04.2018 року, здійснено в виплату страхового відшкодування у розмірі 264 255,08 грн., мала місце - 24.01.2019 року; заява (претензія) про виплату страхового відшкодування позивача надійшла до АТ «СК «Країна» - 25.01.2023 року. Позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування, однак пропущено визначений підпунктом 37.1.4 статті 37 Закону річний строк, при цьому відповідна заява подана в межах страхової суми та поза межами строку позовної давності (в термін понад 4 роки), тому з урахуванням висновків викладених згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, можна дійти обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення суми страхового відшкодування з АТ «СК «Країна» в порядку суброгації. Окрім цього, представник відповідача зазначає, що в основу визначення розміру сплаченого ним страхового відшкодування, у розмірі 264 255,08 грн., покладено звіт № 71- 0/50/8 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, що був підготовлений оцінювачем ФОП ОСОБА_4 15.02.2019 року, однак такий звіт не підписаний оцінювачем, який безпосередньо проводив оцінку майна, жодних документів відповідно до яких є можливість встановити ким був виконаний звіт представникам позивача до матеріалів справи не долучено.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що 10.04.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шиндлер» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №AM 127505. Предметом договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Ауді», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування /а. с. 20/.

25.07.2018 року між ОСОБА_2 та AT «СК «Країна» було укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6006380, щодо транспортного засобу «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN (номер кузова, шасі, рами) - НОМЕР_4 , з встановленим лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн., з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, стосовно ОСОБА_2 закрито на підставі п.7 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП /а. с. 16-17/.

З даної постанови також вбачається, що 24.01.2019 о 21 год. 40 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», номерний знак НОМЕР_5 , який належить на праві власності ТОВ «ЛК «Рент КАР», та рухаючись вул. Робітничою, 2 в м. Києві, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Коростенська, не надав перевагу в русі автомобілю «Audi А4», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів та завдання матеріальних збитків. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху.

24.01.2019 року страхувальник ТзОВ «ШИНДЛЕР» звернулося з заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку / а. с. 11/.

На підставі страхових актів № UA057/L03/03 від 13.03.2019 року та №UA057/L03/04 від 14.05.2019 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» виплатило потерпілому ОСОБА_3 було виплачено страхове відшкодування у розмірі 264 255, 08 грн., що стверджується платіжним дорученням №27889 від 22.03.2019 року та платіжним дорученням №30826 від 04.06.2019 року / а. с. 39-42/.

Відповідно до звіту №71-D/50/8 від 15.04.2020 року, про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Audi4», д.н.з. НОМЕР_1 , вартість збитків заподіяних транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 377 395, 81 грн.

25.01.2023 року AT «СК «Країна» відвід позивача отримало заяву (претензію) про виплату страхового відшкодування №861, що датована 17.01.2023 року № 208966ІНС.ЛОУ. Згідно з поданою заявою про виплату страхового відшкодування, зазначено вимогу про здійснення страхового відшкодування позивачу, у розмірі 264 255,08 грн., в якості відшкодування шкоди, в порядку суброгації, згідно ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України.

АТ «СК «Країна» листом за вих. № 804/23 від 13.02.2023 року повідомило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути: договори та інші правочини, а також - інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні ( страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статями 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно з ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як встановлено ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В силу приписів ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором, відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором.

У відповідності до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат)

У відповідності до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою ст. 1188 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду , у тому числі, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч. ч. 1-2ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем як страховиком було виконано свій обов`язок за договором страхування та здійснено виплату в межах суми страхового відшкодування.

Однак відповідачами не відшкодовано позивачу збитку у добровільному порядку.

З наданих позивачем в ході розгляду справи доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, такі отримані у порядку встановленому законом, стосуються безпосередньо обставин справи та підтверджують покликання позивача на існуючі обставини справи, тому вони приймаються судом до уваги, як належні та допустимі докази в процесі доказування.

Таким чином, оцінюючи надані суду докази у справі в цілому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки ОСОБА_2 був водієм «Мерседес», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 ». Цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у АТ «СК «Країна». Загальна вартість відновлювального ремонту становить 264 255,08 грн., однак ні АТ «СК «Країна», ні ОСОБА_2 не здійснили відшкодування ПрАТ «СК «ПЗУ України», таким чином ні страховик, ані застрахована особа не виконали свої зобов`язання, не відшкодували витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу. Тому суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідача АТ «СК «Країна» матеріальна шкода в розмірі 100 000, 00 грн. з урахуванням ліміту відповідальності, та з ОСОБА_2 164255, 08 грн. в порядку суброгації.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в розмірі 2463, 94 грн. та з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» - судовий збір в розмірі 1499, 92 грн.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність (ст. ч.1 ст.258 ЦК України).

Відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Згідно з ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961- ІV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна Здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками, цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-ІУ, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дїї) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не ..є» тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим, ані Закон №1961-ІУ, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування

або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позов давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку, протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку, припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.».

При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 ст. 37 Закону строк є присічним і поновленню підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №753/5293/16).

З огляду на зазначене право позивача на відшкодування шкоди за рахунок особи, завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене.

Представником відповідача АТ «СК «Країна» у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки при суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Згідно з долученими до матеріалів справи доказами, дорожньо-транспортна пригода, за якою позивачем на підставі умов добровільного страхування наземних транспортних засобів серія АМ № 127505 від 10.04.2018 року, здійснено в виплату страхового відшкодування у розмірі 264 255,08 грн., мала місце - 24.01.2019 року; заява (претензія) про виплату страхового відшкодування позивача надійшла до АТ «СК «Країна» - 25.01.2023 року. Тому представник відповідача вважає, що позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на підставі договору добровільного страхування, однак пропущено визначений підпунктом 37.1.4 статті 37 Закону річний строк, при цьому відповідна заява подана в межах страхової суми та поза межами строку позовної давності (в термін понад 4 роки). Позивач не просив суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку.

З матеріалів справи вбачається, що про те, що відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована у АТ «СК «Країна» під час розгляду цієї справи у суді під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення. Позивач

З матеріалі справи вбачається, що відповідно до перевірки чинності полісу внутрішнього страхування за державним номерним знаком « НОМЕР_5 », полісів не знайдено. Окрім того, під час оформлення дорожньо-транспортної пригоди відповідач у справі в жодному документі не вказував, що він керує забезпеченим транспортним засобом внаслідок чого ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» не мала можливості реалізувати своє право потерпілого не відшкодування шкоди за рахунок Страхової компанії відповідача. Таким чином, позивач не мав можливості та йому не було відомо про існування поліс № АМ 6006380, який оформлений за іншим номерним знаком.

Крім того, згідно з нормами чинного законодавства у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. На даний час в Україні продовжено воєнний стан.

Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, а тому у задоволенні клопотання відповідача про застосування спливу строку позовної давності слід відмовити за безпідставністю.

Окрім цього, за п. 3 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Встановлено, що представницею відповідача ОСОБА_2 адвокатесою Цап О.Р. до матеріалів справи долучено копію ордеру про надання правової допомоги виданого на підставі договору про надання правової допомоги №247 від 30.11.2022 року, копію акту №1 про надання правової допомоги №247 від 30.11.2022 року з якого вбачається, що розмір гонорару адвоката становить 10 000, 00 грн., копію рахунку №01 від 30.12.2022 року в якому зазначено, що ОСОБА_2 слід сплатити Адвокатському об`єднанню ЛЕКС ВЕКТОР» 10000, 00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачу ОСОБА_2 було надано професійну правничу допомогу, заявлені витрати в розмірі 10000,00 грн. є сумірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг та відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру.

Із врахуванням наведеного, суд вважає, що заяву представниці відповідача про стягнення витрат на правову допомогу слід задовольнити та стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 10 000, 00 грн., тобто суму яка є сумірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг.

Керуючись ст.ст.4, 10, 12,13, 19, 141, 258, 263-265, 268,272- 276,280-284 ЦПК, ст. 979, 993, 1166,1187, 1188, 1191,1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) матеріальну шкоду у розмірі 164 255, 08 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) матеріальну шкоду у розмірі 100000, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) 2463,94 грн. судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) 1499,92 грн. судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40, ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) 10 000, 00 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення проголошено 22.02.2024 року о 16 год. 00 хв.

Суддя О.Р. Юрків.