ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року

м. Харків

справа № 953/5976/21

провадження № 22-ц/818/647/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2023 року ухвалене у складі судді Бородіної Н.М.-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно 53153,71 грн, що складається з нарахованих в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України нараховані 3% річних за період з 20.11.2017 по 20.11.2020 в сумі 11 010,88 грн, інфляційні втрати за період з січня 2018 по жовтень 2020 в сумі 20 337,24грн, та нарахованої на підставі п.5.2 кредитним договором № 51011 від 24.04.2012 пені в сумі 21 805,59 грн за період з 20.11.2019 по 20.11.2020.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що між позичальником, ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк», 24.04.2012 був укладений Кредитний договір № 51011 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 500 000,00 грн зі сплатою 20,49% річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти. З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, банк та ОСОБА_2 уклали Договір поруки №81011/П від 24.04.2012. За умовами вказаних договорів поруки, поручитель зобов`язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, норми чинного законодавства України наділяють Кредитора, правом вимагати від поручителя виконання зобов`язань за Кредитним договором. На даний час відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашена, що є порушенням законних прав ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», до якого перейшло право вимоги. Станом на 20.11.2020 наявна заборгованість за договором кредиту в сумі 122 219,01 грн, на яку у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України нараховані 3% річних за період з 20.11.2017 по 20.11.2020 в сумі 11 010,88 грн, інфляційні втрати за період з січня 2018 по жовтень 2020 в сумі 20 337,24грн, а також на підставі п.5.2 договору пеня в сумі 21 805,59 грн за період з 20.11.2019 по 20.11.2020.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23.08.2023 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» 3% річних та інфляційні втрати в загальній сумі 30905 грн, а також судові витрати в сумі 12947 грн 78 коп. В решті позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідно до умов Кредитного договору та встановленого судом розміру заборгованості за цим договором, 3% річних за період з 20.11.2017 по 06.10.2020 складає 10567,76 грн, інфляційні втрати за період з січня 2018 року по жовтень 2020 року складає 20337,24 грн. Нарахування пені після закінчення строку Кредитного договору, будь-яким іншим чином не врегульовано, а тому пеня не може бути нарахована та стягнута після закінчення строку дії Кредитного договору. Враховуючи припинення договору поруки та не пред`явлення протягом 6 місяців відповідних вимог до поручителя , підстави для стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат відсутні.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неповне дослідження судом обставин справи просив рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання умов Кредитного договору позивач до 31.08.2020 отримав від позичальника 390 000,00 грн, а не 360 100,00 грн, проте вказаний важливий факт судом не було перевірено. До відзиву на позовну заяву додавалась копія публічного паспорту активу за Кредитним договором №1011 від 24.04.2012 в якому відображено суму заборгованості ОСОБА_1 станом на дату його формування, на 01.03.2019, яка становила 385 415,46 грн - за кредитом; 364 415,46 грн - за відсотками, всього 750 090,21 грн. Після 31.08.2020 ОСОБА_1 сплатила ще декілька платежів, зокрема, 05.10.2020 - 360 000,00 грн та 06.10.2020 - 100,00 грн. Таким чином, Позивач отримав за період з 05.07.2019 по 06.10.2020 - 750 100,00 грн. Проте наданий Позивачем розрахунок платежів не відображає всіх сплачених позивачкою сум на що суд увагу не звернув. Крім того, факт оплати ОСОБА_1 750 100,00 грн встановлено в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2022 у справі № 953/18143/20. Представник також зазначив, що позивачем було неправомірно нараховано завищені суми відсотків. З 02 жовтня 2015 року, коли було відкликано банківську ліцензію АТ «Дельта Банк», відсотки за Кредитним договором не могли бути нараховані, так як нарахування відсотків після початку процедури ліквідації та відкликання банківської ліцензії, є незаконним. Тим більше, незаконним є нарахування відсотків після 24 квітня 2017 , оскільки закінчився строку дії Кредитного договору. Також судом не надано правового обґрунтування, якими саме належними доказами підтверджується той факт, що фінансова компанія, яка постійно займається діяльністю щодо стягнення боргів, начебто витратила 12 000,00 грн лише на консультації відносно того стягувати борг чи не стягувати. Крім того Позивачем додано неналежний доказ понесення витрат на правничу допомогу - копія платіжного доручення №2518 від 18.02.2021 містить дані про оплату за правову допомогу в розмірі 100 000,00 грн, тобто у сумі, що в 5 разів більшу ніж заявляв Позивач.

09 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк», 24.04.2012 року був укладений Кредитний договір № 51011, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 500 000,00 грн. зі сплатою 20,49% річних.

За умовами Кредитного договору, Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному Кредитним договором, а Позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати сплату грошових коштів шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з метою погашення заборгованості за виданим Кредитом та нарахованими процентами.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 500 000,00 грн.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки №81011/П від 24.04.2012 року.

За умовами вказаного договору поруки, поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання Позичальником в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом (стаття 1 Договору Поруки).

02 грудня 2013 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АСТРА БАНК» відступило ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», а ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 51011 від 24.04.2012 року та Договором поруки №81011/П від 24.04.2012 року.

31 серпня 2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» було укладено Договір №2302/К/3 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», а ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 51011 від 24.04.2012 року та Договором поруки №81011/П від 24.04.2012 року.

Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» у відповідності до положень ст.512 ЦК України перейшло право горошової вимоги до Відповідачів за укладеними договорами.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.01.2022 у справі №953/1814/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Марюхніч Жанна Євгеніївна про визнання припиненим зобов`язання за іпотечним договором та зняття заборони відчуження з квартири, позовні вимоги задоволені.

Вказаним рішенням встановлено, що на момент формування публічного паспорту 01.03.2019 року, строк дії кредитного договору № 51011 закінчений та залишок заборгованості за цим договором складав 750 090,21 грн. За період з 05.07.2019 року по 09.06.2020 року ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок АТ «Дельта банк» сплачено грошові кошти в розмірі 390 000 (триста дев`яносто тисяч) грн крім того, у період з 05.10.2020 року по 06.10.2020 року ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на рахунок ТОВ ФК «Інвестохіллс Веста» сплачено грошові кошти в розмірі 360 100 грн. Таким чином, у підсумку, ОСОБА_1 за період з 05.07.2019 року по 06.10.2020 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 51011 від 24.04.2012 сплачені грошові кошти в розмірі 750 100 грн. Тому суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 виконано зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі.

Обставини встановлені рішенням не доводяться.

У цій справі сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Судом встановлено, шо 24.04.2012 року між ОСОБА_1 (далі позичальник) та ПАТ «Астра банк» (далі позичальник) укладено кредитний договір № 51011, відповідно до п.1.1 якого кредитор відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт в розмірі 500 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути фактично триманні кошти, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами та комісії в порядку, розмірі та в строк, що передбачені цим договором. Строк кредитної лінії з 24 квітня 2012 року по 24 квітня 2017 року включно.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 24 квітня 2017 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відтак, у межах строку кредитування до 24 квітня 2017 року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 24 квітня 2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Щодо вимог позивача про стягнення з Відповідачів інфляційних втрат та 3 % річних колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

У справі, яка переглядається, установлено, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за Кредитним договором та повернув позивачу грошові кошти в розмірі 122 219,01 грн з порушенням встановлених договором строків. Період прострочення складає з 10.11.2017 ( дата спливу строку дії договору) по 06.10.2020 ( дата внесення грошової суми на погашення заборгованості ).

За викладених обставин, обґрунтованим є висновок суду про те, що у позивача виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до положень статті 625 ЦК України у межах заявлених позовних вимог. 3% річних за період з 20.11.2017 по 06.10.2020 складає 10567,76 грн та інфляційні втрати за період з січня 2018 року по жовтень 2020 року складає 20337,24 грн.

Крім цього колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду стосовно стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги., із доказами оплати по договору, заявкою на надання юридичної допомоги, із зазначенням часу витраченого на надання юридичної допомоги по даному спору та ціни наданих послуг.

Суд першої інстанції взяв до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд прийшов до правомірного висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий О. Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук