Справа № 344/3847/23
Провадження № 22-ц/4808/341/24
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Савчука Романа Романовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2023 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених за комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених за комунальні послуги.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (2/3 - позивачка та 1/3 - відповідачка), тому зобов`язані нести витрати, пов`язані з утриманням даного майна.

Однак ОСОБА_2 не бере участі в утриманні спільної квартири, тому позивачка змушена звернутись з позовом до суду.

Зазначила, що на опалення квартири з січня 2020 року по грудень 2022 року вона витратила 24704 грн. 21 коп., тому з відповідачки слід стягнути половину цієї вартості в сумі 12352 грн. 41 коп.

Витрати з утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2017 року по грудень 2022 року становлять 12195 грн. 91 коп., тому з відповідачки підлягає стягненню третина таких витрат - 4065 грн. 30 коп.

Загальна сума до стягнення становить 16417 грн. 71 коп.

14 червня 2023 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки додатково 5638 грн. 13 коп., а саме:

оплата за опалення за січень 2016 року по липень 2017 року - 2722,54 грн., 1/2 якої становить 1361 грн. 27 коп., за січень-травень 2023 року - 7002,19 грн., 1/2 якої становить 3501 грн. 10 коп.;

оплата за утримання будинку з січня 2022 року по травень 2023 на суму 379,36 грн., 1/3 якої становить 126 грн. 45 коп.;

абонентська плата за водопостачання та водовідведення за період з 01.01.2022 року по 31.05.2023 року - 1489,25 грн., 1/3 якої становить 496 грн. 41 коп.;

за встановлення газового лічильника - 150 грн., 1/3 становить 50 грн.

17 серпня 2023 року позивачка знову збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки додаткові суми, а саме:

доплата за опалення за червень-липень 2023 року - 235 грн. 52 коп.;

доплата за утримання будинку за червень-липень 2023 року - 113 грн. 54 коп.;

абонентська плата за водопостачання та водовідведення за червень-липень 2023 року - 32 грн. 89 коп.

Просила стягнути з відповідачки на її користь вказану частину витрат з управління та утримання спільного майна.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги: по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 за період: листопад-грудень 2020 року та березень 2021 року в сумі 193 гривні 16 копійок; за доставку природного газу за адресою: АДРЕСА_2 за період: листопад 2020 року - листопада 2021 року включно, травень 2022 року - липень 2023 року включно в сумі 100 гривень 51 копійка; за опалення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 за період: з 06 березня 2020 - 01 липня 2023 в сумі 7547 гривень 18 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави (в спеціальний фонд Державного бюджету України) судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 копійок. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

Позивачка ОСОБА_1 в поданій нею апеляційній скарзі зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

На її думку, суд безпідставно прийшов до висновку, що нею не підтверджено понесення всіх витрат, заявлених в позові, а також відхилено докази - квитанції про сплату послуг з опалення квартири, за якими оплата здійснювалася в серпні-вересні 2023 року включно з урахуванням липня 2023 року.

Також вважає, що судом необґрунтовано відхилено поданням нею акту обстеження квартири, оскільки такий було подано додатково на підтвердження вимоги щодо стягнення саме половини витрат на опалення, так як в підготовчому провадженні відповідачка щодо таких не заперечувала. А в кімнаті, виділеній судом ОСОБА_2 , наявні два опалювальні прилади, в той час як в решті кімнат - по одному.

Крім того, судом відхилено квитанції про сплату послуг на ім`я ОСОБА_3 , хоча такі сплачені позивачем з її банківських рахунків, а ОСОБА_3 помер ще в 2019 році, і дана обставина ніким не оспорювалась.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити: стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на оплату послуг з утримання житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 за період з березня 2020 року по липень 2023 року в розмірі 1/3 загальної суми таких витрат; стягнути половину понесених витрат за послуги з опалення за період з березня 2020 року по липень 2023 року; стягнути 1/3 понесених витрат за послуги з доставки природного газу за вказаний період та 1/3 витрат на абонентське обслуговування водопостачання в квартирі згідно поданих платіжних документів.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Савчук Р.Р. в апеляційній скарзі зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в частині задоволених вимог позову.

Вказує, що рішенням Івано-Франківського міського суду 19.02.2021 року по справі №344/698/18 було вирішено вселити ОСОБА_2 разом із сім`єю у квартиру АДРЕСА_1 . Однак, не дивлячись на наявність такого рішення, ОСОБА_1 разом із своїми рідними перешкоджали їй у користуванні квартирою. І відповідно до акту державного виконавця 03.11.2022 року ОСОБА_2 було примусово вселено. Тому саме з цієї дати відповідачка отримала доступ до зазначеного житла, і, відповідно, обов`язок оплати послуг.

Крім того, ОСОБА_2 на даний час проживає в Німеччині, а тому з об`єктивних причин і зараз не використовує дане житло та не користується житлово-комунальними послугами.

Таким чином відповідачка, яка не отримує житлово-комунальні послуги за вказаною адресою, і якою не укладені договори про надання таких, не вважається індивідуальним споживачем в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно не має обов`язку їх оплачувати.

Незважаючи на наведене, ОСОБА_2 добровільно сплатила 1/3 частину вартості таких послуг за період з 01.11.2022 року по 01.06.2023 року, що підтверджується відповідними квитанціями, долученими до матеріалів справи.

Крім того зазначає, що позивачка набула право власності на 1/18 частину вказаної квартири 22.04.2021 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, тому не вправі вимагати компенсації її витрат за житлово-комунальні послуги до вказаної дати.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2023 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким в задоволенні таких відмовити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Сметаніков А.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Савчука Р.Р. Зазначає, що твердження відповідачки про те, що позивачка та члени її сім`ї перешкоджали її проживання у спірній квартирі, не підтверджено належними доказами, а зазначене рішення у справі №344/698/18 такі також не підтверджує. На даний час ОСОБА_2 також не проживає у цій квартирі, проте даний факт не дає їй підстави не сплачувати за комунальні послуги у належній частині, виходячи з частки у праві власності., оскільки такі витрати розраховуються не за споживанням їх у фактичному обсязі, а за наявного в особи права та можливості на їх споживання як співвласника житла. Вказує, що ОСОБА_1 теж фактично не проживає у спірній квартирі, тому вчиняти перешкод ОСОБА_2 не могла. Фактично рішенням суду в справі №344/698/18 було вирішено питання користування жилим приміщенням, вселивши ОСОБА_2 в конкретно визначену житлову кімнату відповідно до її частки власності. При цьому жодного підтвердженого факту вчинення перешкод в користуванні квартирою з боку відповідачів у тій справі судом встановлено не було. Більше того, в такому рішенні зазначено про згоду відповідачів на проживання ОСОБА_2 в квартирі із застереженням про необхідність співучасті в утриманні майна. Тому вважає, що об`єктивних причин здійснення свого права власності для ОСОБА_2 не було, а тому вона як співвласник зобов`язана нести відповідальність за зобов`язаннями, що виникають з підстав її права власності. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Савчука Р.Р.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 - 1/18 частка з 22.04.2021 року, ОСОБА_4 - 1/6 частка з 22.04.2021 року, ОСОБА_5 - 1/9 частка з 15.04.2021 року, ОСОБА_4 - 1/6 частка з 19.02.2020 року, ОСОБА_2 - 1/3 частка з 28.12.2015 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №333820386 від 29.05.2023 року (а.с. 68-69).

З 06.03.2007 року по 1/6 частки вказаної квартири належало ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №333820386 від 29.05.2023 року (а.с. 69-70).

Відповідачка ОСОБА_2 зверталась з позовом до інших співвласників квартири, а тому числі до позивачки ОСОБА_1 , про вселення та визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.02.2021 року у справі №344/698/18, яке набрало законної сили 17.05.2021 року, її позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 разом із сім`єю у квартиру АДРЕСА_1 . Встановлено такий спосіб користування квартирою, за якого виділено ОСОБА_2 разом із сім`єю у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м.; залишено у спільному користуванні співвласників коридор площею 10,1 кв.м., кухню площею 9,7 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,4 кв.м., балкон площею 5,9 кв.м. (а.с. 34-35, 36-41).

Згідно копії Акту державного виконавця від 03.11.2022 року виконавчий лист №344/698/18 по примусовому виконанню вищевказаного рішення суду виконано (а.с. 31). Постановою від 04.11.2022 року виконавче провадження №70073332 з примусового виконання виконавчого листа №344/698/18 від 06.09.2022 року закінчено (а.с. 32).

07.11.2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Савчук Р.Р. подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 152-153).

Позивачкою також долучено до матеріалів справи квитанції про оплату послуг з утримання будинку за січень 2017 року на суму 17,00 грн. (а.с. 119), за листопад 2020 року в сумі 180,71 грн. (а.с. 122), за грудень 2020 року в сумі 221,64 грн. (а.с. 123), за березень 2021 року в сумі 177,67 грн. (а.с. 123); за доставку газу за листопад 2020 року в сумі 17,44 грн. (а.с. 125), за грудень 2020 року - січень, лютий, березень, травень 2021 року в загальній сумі 82,41 грн. (а.с. 126), за червень - листопад 2021 року в загальній сумі 81,51 грн. (а.с. 127), за травень - листопад 2022 року в загальній сумі 91,16 грн. (а.с. 128), за січень, червень, липень 2023 року в загальній сумі 29,01 грн. (а.с. 128); за опалення січень 2017 року на суму 318,00 грн. (а.с. 130), за квітень 2019 року на суму 497,41 грн. (а.с. 131), за травень - липень 2019 року в загальній сумі 565,79 грн. (а.с. 131), за вересень - листопад 2019 року в загальній сумі 2008,99 грн. (а.с. 130), за грудень 2019 року - квітень 2020 року в загальній сумі 6308,06 грн. (а.с. 132), грудень 2020 року на суму 500,00 грн. (а.с. 132), за липень - листопад 2021 року в загальній сумі 3242,50 грн. (а.с. 133), за січень - лютий, жовтень - грудень 2022 року в загальній сумі 11071,12 грн. (а.с. 134-141), за січень - лютий, квітень, червень, серпень, вересень 2023 року в загальній сумі 9800 грн. (а.с. 142-144). Також надано ряд квитанцій, де платником вказана інша особа, довідки на оплату та розрахунки.

Відповідачкою долучено квитанції про оплату послуг з утримання будинку за листопад 2022 року - квітень 2023 року на суму 288,40 грн. (а.с. 57), за травень 2023 року на суму 59,00 грн. (а.с. 91), за червень-липень 2023 року на суму 130,62 грн. (а.с. 117); за опалення за травень 2023 року на суму 78,51 грн. (а.с. 90), за червень-липень 2023 року на суму 96,50 грн. (а.с. 116).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка повинна була оплачувати свою частину житлово-комунальних послуг з 28.12.2015 року. Однак на підтвердження понесення таких витрат позивачка надала в тому числі довідки за опалення за 2020-2022 роки, які не містять даних про те, хто саме здійснював оплати, і довідки самі по собі не підтверджують факт оплати, такими доказами є квитанції, які також частково надано позивачкою. Тому суд бере до уваги лише квитанції про оплату доставки газу та опалення де платником вказана позивача ОСОБА_1 , а не її батько ОСОБА_3 . Судом встановлено, що ОСОБА_1 за період: листопад 2020 року - листопада 2021 року включно, травень 2022 року - липень 2023 року оплачено доставку газу на суму 301 грн. 52 коп., частка відповідачки в цій сумі складає 1/3, а не як помилково вважає позивачка 1/2, та становить 100 грн. 51 коп. Що стосується оплати самого опалення в квартирі, то позивачкою за період з 06 березня 2020 року - 01 липня 2023 року оплачено 23053 грн. 04 коп., відповідачка надала суду квитанції, що нею оплачено 411 грн. 50 коп., отже сума, яка підлягає поділу між співвласниками - 22641 грн. 54 коп. та 1/3 частка відповідачки в цій сумі становить 7547 грн. 18 коп. На підтвердження оплати послуг з утримання будинку позивачка також надала довідки-розрахунки, в яких не зазначено хто оплачував послуги, а також квитанції про оплату, частина яких видана на ім`я позивачки, а частина на її батька. Тому суд брав до уваги тільки квитанції, які видані на ім`я позивачки, оскільки саме такі документи підтверджують факт оплати послуг саме нею (за період: листопад-грудень 2020 року та березень 2021 року позивачкою оплачено та підтверджено квитанціями на суму 579 грн. 49 коп., частка відповідачки становить 1/3 та сума до стягнення - 193 грн. 16 коп.). Оплати відповідачки за 2023 рік суд не брав до уваги, бо позивачка не підтверджувала, що нею здійснено оплату послуг з утримання за 2023 рік, та за цей період суд не стягує кошти. Щодо стягнення частини коштів, які позивачка оплатила за водопостачання чи абонплату, а також за встановлення лічильника газу, то суд вважав, що вона не підтвердила факту понесення таких витрат. Що стосується періоду стягнення, то суд застосував строк позовної давності, про що заявляв представник відповідача, оскільки відповідачка є співвласником квартири з 2015 року, позивачка також була співвласником квартири з 2007 року, тільки в різних частках, але з позовом до суду звернулась аж 06.03.2023 року. Натомість ОСОБА_1 не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності. Отже суд врахував період до стягнення з 06.03.2020 року по 31.07.2023 року. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то мінімальний судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. суд вирішив стягнути з відповідачки на користь держави. Витрати, понесені позивачкою на копіювання документів, які вона долучала до справи, суд не стягував, оскільки такі не відносяться до жодного виду витрат, вказаних в ст. 133 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження № 1-26462св18), від 17 травня 2023 року у справі №636/3459/19 (провадження №61-11369св21).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За змістом пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

З огляду на зазначене, апеляційний суд зазначає, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

При цьому право власності виникає з моменту набуття майна на відповідній правовій підставі, в тому числі і у спільну часткову власність. Отже, у цій справі правильний висновок суду першої інстанції про те, що витрати на утримання житла повинні розподілятися між співвласниками з дня набуття у спільну власність житла, а не з дня визначення порядку користування ним, чи коли за відповідачку фактично вселено в кімнату даної квартири, оскільки в такому випадку лише надано таке майно в натурі, що не пов`язано з моментом набуття права власності.

Таким чином доводи представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що остання не повинна була оплачувати комунальні послуги за вказаною адресою до моменту виконання рішення Івано-Франківського міського суду 19.02.2021 року по справі №344/698/18 про встановлення порядку користування даною квартирою та вселення її 03.11.2022 року, і на даний час оскільки в ній не проживає, є необґрунтованими та суперечать вищевказаним нормам права.

Доказів того, що ОСОБА_2 укладено окремі договори з надавачами відповідних комунальних послуг та розділено особові рахунки матеріали справи не містять. Тому судом згідно вимог ч. 4 ст. 544 ЦК України правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача відшкодування 1/3 понесених нею витрат на оплату комунальних послуг за відповідні періоди.

Твердження представника апелянта ОСОБА_2 про те, що оскільки нею не укладені договори про надання житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, вона не вважається індивідуальним споживачем в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і, відповідно, не має обов`язку їх оплачувати, апеляційний суд також не бере до уваги, оскільки вказані кошти стягнуті з неї в порядку відшкодування співвласнику, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати таких витрат в цілому відповідно до вищевказаних норм права.

Крім того, з листопада 2022 року ОСОБА_2 добровільно сплачувала 1/3 частину вартості таких послуг, що підтверджується квитанціями, долученими до матеріалів справи.

Щодо зазначеного апелянтом, що позивачка набула право власності на 1/18 частину вказаної квартири 22.04.2021 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, тому не вправі вимагати компенсації її витрат за житлово-комунальні послуги до вказаної дати, то апеляційний суд вказує наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Такі ж висновки викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21-ц.

Також згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від від 24 січня 2020 року №910/10987/18.

Близькі за змістом висновки сформульовані у п.п. 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).

Що ж стосується доводів апелянта ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки половини витрат на опалення, оскільки у виділеній їй кімнаті наявні два опалювальні прилади, то апеляційний суд зазначає, що згідно вимог статей 360, 544 ЦК України співвласник зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна саме відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, яка в даному випадку становить 1/3.

Також позивач у поданих до суду заявах не заперечувала, що ні вона, ні відповідач на даний час у вказаній квартирі не проживають.

Твердження даного апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно не взяв до уваги квитанції про сплату послуг на ім`я ОСОБА_3 , хоча такі сплачені позивачем з її банківських рахунків, що можна було перевірити, правильності рішення місцевого суду також не спростовують. Зокрема, згідно вимог ст. 12 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Сам факт смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на що посилалась позивач, не підтверджує того, що кошти в квитанціях, де його зазначено платником, сплачені саме ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного суд дійшов до вірного висновку про зобов`язання компенсувати позивачу 1/3 витрат за доставку газу з листопада 2020 року по листопад 2021 року включно, травень 2022 року - липень 2023 року на суму 100 грн. 51 коп.; за опалення в квартирі за період з 06 березня 2020 року по 01 липня 2023 року в сумі 7547 грн. 18 коп.; за надання послуг з утримання будинку за період: листопад-грудень 2020 року та березень 2021 року в сумі 193 грн. 16 коп. в межах строку позовної давності.

Жодних доказів на спростування вказаних понесених позивачем витрат за надання комунальних послуг відповідачкою суду не надано.

З врахуванням наведеного та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки таке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Савчука Романа Романовича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.