КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1418/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парусова Галина Михайлівна, про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парусова Г.М., в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 31 липня 2020 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був складений заповіт, за яким він є спадкоємцем належної ОСОБА_3 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частина якої належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2000 року Державною адміністрацією Московського району м. Києва (розпорядження № 23376 ) та зареєстрована в КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації 11 лютого 2000 року за реєстровим № 2650.

10 вересня 2020 року за його заявою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. була заведена спадкова справа № 6/2020 (номер у спадковому реєстрі - 66390797) після смерті ОСОБА_3

25 вересня 2020 року КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на нотаріальний запит була видана інформаційна довідка КВ-2020 № 29682, згідно якої за даними реєстрових книг бюро квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 січня 2000 року Державною адміністрацією Московського району м. Києва (розпорядження № 23376).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 14 липня 2014 року, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що був складений відповідний актовий запис № 20507.

29 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Парусовою Г.М. направлений запит № 37/02-14 до відділу приватизації державної адміністрації Голосіївського району м. Києва щодо видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло спадкоємцю ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , або надіслати дублікат на адресу розташування робочого місця нотаріуса.

В подальшому, відділом приватизації була надана відповідь приватному нотаріусу, згідно якої ОСОБА_2 для отримання дубліката свідоцтва про право власності на житло повинен звернутися з відповідною заявою до органу приватизації державного житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парусовою Г.М. йому була видана довідка № 4/02-14 як особі, яка має право на спадкування 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3

16 березня 2021 року позивач звернувся до органу приватизації державного житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло.

19 квітня 2021 року позивач отримав від органу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації лист № 085/26-169 від 23 березня 2021 року, згідно якого йому було відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру.

11 травня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парусової Г.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Однак, постановою приватного нотаріуса Парусової Г.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 травня 2021 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Позивач зазначив, що на теперішній час він не може реалізувати своє право на спадкове майно, хоча є спадкоємцем 1/2 частини спірної квартири за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Оскільки йому відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на майно, що в свою чергу призвело до винесення постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, він вимушений звертатись до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , будучи особою, яка не брала участі у справі № 752/11903/21, однак на її думку, суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи та інтереси, через свого представника - адвоката Грищенко Н.В. звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав, свободта інтересів оскаржуваним рішенням, ОСОБА_1 посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2023 року, укладеного з ОСОБА_5 , та інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вона добросовісно і на законних підставах набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Однак, під час розгляду справи № 752/11903/21 позивачем не було повідомлено, а судом не встановлено обставин щодо наявності законного права власності на квартиру у інших осіб на підставі правовстановлюючих документів (договорів дарування та купівлі-продажу).

Таким чином, існуючі обставини вказують на порушення та невизнання з боку позивача її права власності на спірну квартиру, що у свою чергу тягне за собою порушення принципу мирного володіння майном, визначеного статтями 319, 321 ЦК України та статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року підлягає скасуванню з покладенням на позивача понесених нею судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції від 23 травня 2022 року жодним чином не впливає на обсяг прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , яка уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_5 лише 22 червня 2023 року, тоді як позов про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування пред`явлено ним у травні 2021 року без наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яких відомостей про інших власників (співвласників) квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . Таке право було зареєстровано в реєстрі тільки 16 липня 2021 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Филик А.І. підтримали апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просили рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідач та третя особа в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, Київська міська рада причини неявки до суду не повідомила, а приватний нотаріус Парусова Г.М. надіслала заяву про розгляд справи без її участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цих учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції питання стосовно прав, свобод та інтересів скаржниці, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Для того, щоб доступ до суду був ефективним особа повинна мати чітку практичну можливість подання скарги, а тлумачення законодавства не повинно бути надто суворим, не порушувати саму сутність права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Грищенко Н.В., оскаржуючи заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у даній справі, вказує, що цим судовим рішенням порушено її права та інтереси як власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частку якої визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, наведені скаржницею обставини не можуть бути визнані апеляційним судом такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні питання про її права, свободи та інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з ОСОБА_5 22 червня 2023 року.

Натомість, із позовом про визнання права власності на 1/2 частку вказаної квартири в порядку спадкування ОСОБА_2 звернувся до суду 12 травня 2021 року, а оскаржуване рішення про задоволення зазначеного позову Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено 23 травня 2022 року.

Отже, у межах справи, яка переглядається апеляційним судом, оскаржуваним рішенням питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_1 не вирішувалось, оскільки як на момент пред`явлення позову, так і на момент ухвалення рішення про його задоволення, остання не була власником спірної 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Набуття права власності на квартиру за відплатним правочином після ухвалення оскаржуваного рішення не свідчить про порушення судом першої інстанції прав скаржниці на цю квартиру, оскільки на час вирішення спору не існувало жодного матеріального зв`язку ОСОБА_1 із вказаним нерухомим майном.

Колегія суддів враховує і те, що інших обставин, окрім прийняття позивачем спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 та неможливості оформлення спадщини в нотаріальному порядку внаслідок відсутності правовстановлюючого документу на квартиру судом першої інстанції не установлювалось, висновків про права та свободи скаржниці у встановлених правовідносинах рішення суду не містить, відсутні такі висновки і в резолютивній частині судового рішення.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати її права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її аргументи на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року не вирішувалося питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , яка на час розгляду справи не була наділена будь-яким правом (у тому числі встановленим судом) щодо квартири, право власності на 1/2 частку якої визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парусова Г.М., про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 352, 362, 367, 372, 381 - 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року у даній справі закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній