КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/8508/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2106/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів з продажу квартири недійсними, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними електронні торги з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , проведені 05 вересня 2018 року ДП «СЕТАМ», результати яких оформлені протоколом № 356098; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 2532, ОСОБА_3 зазначеної квартири, посвідчене 16 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 07 червня 1986 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_4 . У період зареєстрованого шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2007 року.

Згідно із зведеним виконавчим провадженням від 05 серпня 2013 року № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1465/10, виданого Печерським районним судом м. Києва від 17 лютого 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 6 450 022,06 грн., судових витрат в розмірі 2 799,70 грн. та виконавчого листа № 21904/10, виданого Печерським районним судом м. Києва від 18 квітня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 495 453,92 доларів США, які знаходяться на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, 05 вересня 2018 року ДП «Сетам» на підставі поданих для проведення реалізації майна документів відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснило реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів через веб-сайт (https://setam.net.ua) у мережі Інтернет.

19 вересня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено акт про проведені електронні торги, за змістом якого відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 356098, сформованого 05 вересня 2018 року ДП «СЕТАМ», переможцем торгів лоту № 296917 (квартира АДРЕСА_1 ) визнано учасника під № 4 - ОСОБА_3 . На підставі акта про проведені електронні торги приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. переможцю торгів ОСОБА_3 видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 16 жовтня 2018 року № 2532.

Позивачка вважала, що електронні торги з продажу спірної квартири потрібно визнати недійсними, як і свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів № 2532, оскільки це відчуження спірної квартири порушує право власності позивачки на користування, володіння та розпорядження належною їй часткою у праві власності на цю квартиру. Квартира придбана під час шлюбу і перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому при продажу її з електронних торгів державний виконавець мав би право виставляти на продаж тільки 1/2 частину, яка належить на праві власності боржнику ОСОБА_4 . Проте, спірну квартиру продали з електронних торгів разом із зазначеною часткою позивачки, яка не перебувала у договірних відносинах із банком і не має відповідати за заборгованість перед АКБ «Український бізнес банк» свого чоловіка ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 2-7).

У серпні 2019 року представник ДП «СЕТАМ» Деяк Я.М. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що ДП «СЕТАМ» уповноважене на здійснення заходів по супроводженню програмного забезпечення системи реалізації майна, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться в ній, на організацію та проведення електронних торгів, тощо. Згідно отриманої інформації електронні торги пройшли успішно, перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснювалась, за відповідність документів та достовірність інформації відповідають посадові особи виконавчої служби. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 65 СК України дружина разом зі своїм чоловіком також несе солідарну відповідальність за боргові відносини чоловіка перед банком, оскільки він укладав кредитний договір в інтересах сім`ї. Також позивач не довела, що проведеними електронними торгами порушено Порядок проведення електронних торгів по реалізації арештованого майна (т. 1 а.с. 37-43).

У вересні 2019 року представник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Бочковський Т.О. просив також відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що процедура проведення електронних торгів відбулась згідно діючого законодавства, а позивач в свою чергу не довела, що в ході проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , проведені 05 вересня 2018 року, відбулось порушення Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року (т. 1 а.с. 58-62).

Представник позивача - ОСОБА_5 подав до суду відповіді на відзиви, в яких просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 1 а.с. 67-68, 73-75).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року позов задоволено частково. Визнано електронні торги з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , проведені 05 вересня 2018 року ДП «СЕТАМ», результати яких оформлені протоколом № 356098, недійсними. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 2532, ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , посвідчене 16 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. Стягнуто з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 1 536 грн. 80 коп. судового збору, в задоволенні решти суми судових витрат відмовлено (т. 1 а.с. 107-111).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача ДП «Сетам» про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач ДП «Сетам» подало апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року, яка направлена засобами поштового зв`язку 08 лютого 2022 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП «Сетам» у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано більше, ніж через один рік після постановлення ухвали про відмову у перегляді заочного рішення, а докази виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою, в матеріалах справи відсутні.

Ухвала Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у касаційному порядку не оскаржувалася.

12 липня 2022 року ДП «Сетам» повторно направило апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП «Сетам» на підставі пункту 3 частини 1 статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки відповідач вже звертався з апеляційною скаргою на заочне рішення та йому було відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року у касаційному порядку не оскаржувалася.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що апеляційну скаргу подано більше, ніж через рік після постановлення ухвали про відмову у перегляді заочного рішення, а докази виникнення обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою, в матеріалах справи відсутні.

Ухвала Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у касаційному порядку не оскаржувалася.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) подало апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року залучено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Київ) в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області до участі в справі як правонаступника відповідача Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі Управління державної виконавчої служби; відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою, оскільки відповідач до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року не звертався (т. 2 а.с. 166-168)..

Ухвала Київського апеляційного суду від 09 вересня 2022 року у касаційному порядку не оскаржувалася.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 закрито (т. 3 а.с. 190-196).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року заяву представника відповідача Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гречуха О.Я. про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року - залишено без задоволення (т. 3 а.с. 113, 115-117).

Не погодившись із заочним рішенням суду, 04 квітня 2023 року представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Бочковський Т.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю (т. 3 а.с. 199-221).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині встановлення обставин справи, які не відносяться до предмету доказування у рамках справи про визнання недійсними електронних торгів, оскільки обставини щодо встановлення права спільної сумісної власності подружжя повинні встановлюватися саме у справі про поділ майна подружжя. Вказував, що враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя кредитні договори, укладені чоловіком позивача ОСОБА_4 , створюють солідарні обов`язки і для позивача щодо їх повернення. Водночас судом першої інстанції встановлена тільки презумпція права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , натомість не досліджено презумпції спільності інтересів подружжя під час укладення кредитних договорів та виникнення спільних зобов`язань, пов`язаних з їх поверненням.

Зазначав, що ні позивач, ні боржник ОСОБА_4 не повідомляли державного виконавця про факт перебування квартири АДРЕСА_1 у спільній сумісній власності. Позивач не зверталася до суду з позовом про визнання права власності на арештоване майно або з позовом про зняття з нього арешту чи зі скаргою на дії державного виконавця, жодним чином не проявляла інтерес до спільного майна. Висновки суду першої інстанції про не з`ясування виконавцем сімейного стану боржника та того чи придбана квартира у період шлюбу не відповідає обставинам справи, оскільки такі обставини пов`язані із невиконанням боржником обов`язку щодо інформування державного виконавця про володіння майном разом з іншими особами. Вважає, що позивач звернувшись з даним позовом діяла недобросовісно та зловживаючи своїми правами, оскільки визнання позивачем того факту, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а борг ОСОБА_4 , що виник під час шлюбу, є виключно його особистим зобов`язанням, порушує майнові права та інтереси кредиторів та ОСОБА_3 , як особи, яка придбала реалізоване майно. Суд першої інстанції мав врахувати недобросовісні дії подружжя та зловживання правом, подібні дії знаходили оцінку у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19 і від 02 листпоада 2021 року у справі № 640/24542/18 та інших.

Судом першої інстанції не враховано, що дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Оскаржуваним рішенням не встановлено, які саме правила проведення електронних торгів було порушено під час їх проведення, а відтак передчасно зроблено висновок про наявність підстав для визнання електронних торгів недійсними.

16 листопада 2023 року представник ДП «СЕТАМ» - Кучевська З.Т. направила до суду письмові пояснення, в яких підтримала доводи апеляційної скарги та просила відмовити у задоволенні позову (т. 4 а.с. 28-39).

16 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романишен Р.М. направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року суду залишити без змін (т. 4 а.с. 47-52).

З огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник апелянта Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Бочковський Т.О., представник ДП «Сетам» - адвокат Ганчук Г.М., відповідач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Деяк Я.М. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Романишен Р.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

За наданим до апеляційного суду свідоцтвом, ОСОБА_2 змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу (т. 4 а.с. 78)

Позивачка ОСОБА_1 до суду неприбула, прочас тамісце розгляду справи була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Романишена Р.М., що останній підтвердив в суді (т. 4 а.с. 95).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реалізації на електронних торгах підлягала частка боржника ОСОБА_4 у спірній квартирі, а не вся спірна квартира, яка належить боржнику ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Проте, частка боржника не була виділена, тобто не набула статусу самостійного об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, тому не могла бути реалізована на електронних торгах, а реалізація всієї квартири, у праві на яку частка належить позивачці, не відповідає вимогам закону.

Колегія судді погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 червня 1986 року позивачка ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 7).

У період зареєстрованого шлюбу подружжя ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2007 року придбало квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 (чоловіком позивачки) (т. 1 а.с. 12-13).

Згідно із зведеним виконавчим провадженням від 05 серпня 2013 року № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1465/10, виданого Печерським районним судом міста Києва від 17 лютого 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 450 022,06 грн., судових витрат у розмірі 2 799,70 грн. та виконавчого листа № 21904/10, виданого Печерським районним судом міста Києва від 18 квітня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Європейський» заборгованості за кредитним договором у розмірі 495 453,92 доларів США, які знаходяться на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві 05 вересня 2018 року ДП «Сетам» на підставі поданих для проведення реалізації майна документів відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у міста Києві здійснило реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів через веб-сайт (https://setam.net.ua) у мережі Інтернет (т. 1 а.с. 14-25).

19 вересня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено акт про проведені електронні торги, зі змісту якого випливає, що до протоколу проведення електронних торгів № 356098, сформованого 05 вересня 2018 року ДП «Сетам», переможцем торгів лоту № 296917 (квартира АДРЕСА_1 ) визнано учасника під № 4 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 15).

На підставі акта про проведені електронні торги приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. переможцю торгів ОСОБА_3 видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 16 жовтня 2018 року № 2532.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19)).

Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України.

Так, у статті 650 ЦК України закріплено такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Тимчасове положення не передбачало. Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19)).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складення за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18) викладено правовий висновок про те, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем, відповідно, є переможець електронних торгів.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно, виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.

Відчуження майна на електронних торгах як угода купівлі-продажу є багатостороннім правочином, і під час подання позову про її оскарження такий позов подається до всіх сторін цього правочину, з якими є матеріально-правовий спір, і ці сторони мають бути залучені до участі у справі.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18), постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 766/14579/16-ц.

У справі, що переглядається, позивач подала позов про визнання електронних торгів недійсними до організаторів електронних торгів - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ДП «Сетам» та покупця ОСОБА_2 , отже суд першої інстанції розглянув справу за наявності належного суб`єктного складу сторін правочину, який визнається недійсним у цій справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Врахувавши встановлений судом факт перебування спірної квартири на момент її продажу у спільній сумісній власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що реалізація на прилюдних торгах нерухомого майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушує права та законні інтереси позивача як власника спірної квартири на володіння, користування та розпорядження нею.

Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). Співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, якщо ж об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Тобто договір відчуження спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Судом встановлено, що подружжя були співвласниками всього майна, яке було придбане під час шлюбу, позивач має майнові права на квартиру в цілому, правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, а у разі звернення стягнення на майно боржника - співвласника майна під час виконавчого провадження мають бути застосована стаття 371 ЦК України.

Відповідно до статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Згідно із статтею 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Судом встановлено, що відповідні дії не були вчинені під час звернення стягнення у межах виконавчого провадження на спірну квартиру.

Відповідно до статті 443 ЦПК України в редакції, чинній на час проведення електронних торгів з продажу спірної квартири (05 вересня 2018 року), питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішувалося судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб.

Згідно із статтею 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Наявність наведених у статті 73 СК України обставин у цій справі апелянтом не наведено і об`єктивних доказів таких до районного суду не надано.

Судом встановлено, що згідно із зведеним виконавчим провадженням від 05 серпня 2013 року № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1465/10, виданого Печерським районним судом міста Києва від 17 лютого 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Український бізнес банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 450 022,06 грн., судових витрат у розмірі 2 799,70 грн. та виконавчого листа № 21904/10, виданого Печерським районним судом міста Києва від 18 квітня 2011 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АКБ «Європейський» заборгованості за кредитним договором у розмірі 495 453,92 доларів США, 05 вересня 2018 року ДП «Сетам» на підставі поданих для проведення реалізації майна документів відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у міста Києві здійснено реалізацію арештованого майна шляхом проведення електронних торгів через веб-сайт (https://setam.net.ua) у мережі Інтернет (т. 1 а.с. 14-25).

До суду першої інстанції не надано об`єктивних доказів згоди позивачки ОСОБА_1 на продаж належної їй частки співвласника у нерухомому майні (квартири) та (або) отримання такої під час підготовки та проведення прилюдних торгів.

Реалізації на електронних торгах підлягала частка боржника ОСОБА_4 в спірній квартирі, а не вся спірна квартира, яка належить боржнику ОСОБА_4 та позивачці ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Однак частка боржника не була виділена, тобто не набула статусу самостійного об`єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, тому не могла бути реалізована з електронних торгів, а реалізація всієї квартири, в якій знаходиться і частка позивачки, не відповідає вимогам закону.

На електронних торгах від 05 вересня 2018 року була реалізована вся квартира, яка, як було встановлено судом першої інстанції, є об`єктом спільної сумісної власності.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд, встановивши, що передане на примусову реалізацію, а в подальшому стягувачу - майно належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, дійшов висновку про те, що відчуження спірного нерухомого майна, частка якого належить позивачці ОСОБА_1 , без її участі у виконавчому провадженні, у рахунок стягнення заборгованості із ОСОБА_4 , порушує право позивача як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним.

Таким чином, викладене дає підстави для визнання електронних торгів з реалізації нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 , проведені 5.09.2018 року Державним підприємством „СЕТАМ", результати яких оформлені протоколом №356098, недійсними, а також для визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер 2532, ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 16.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 753/9500/18 (провадження 61-14498св21). Відсутність підстав для відступу від висновків якої підтвердив суд касаційної інстанції у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23). Підстав відступу від вказаних правових висновків суд апеляційної інстанції не вбачає.

Доводи апелянта про те, що районним судом неправильно встановлені обставини не спростовують висновків суду, оскільки спірна квартира була набута подружжям під час шлюбу у 2007 році та є об`єктом спільної сумісної власності незалежно від подальшого перебування співвласників у шлюбі. Судом не було встановлено факту поділу спільного майна подружжя між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Доводи апелянта з приводу того, що позивачка є недобросовісним суб`єктом цивільних правовідносин, оскільки не могла не знати про дії ОСОБА_4 щодо отримання грошових коштів від Банку і подальші судові справи ОСОБА_4 з Банком та ОСОБА_6 є передчасними, оскільки не ґрунтуються на наявних у справі доказах. З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта з посиланням на зазначені ним правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду.

До суду першої інстанції не було надано об'єктивних доказів наявності солідарного зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і судом таких обставин не встановлено. Відсутні такі докази (судові рішення, правочини тощо) в матеріалах цивільної справи і на час розгляду справи апеляційним судом.

При цьому, представник ДП «Сетам» - адвокат Деяк Я.М., представник Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві - Бочковський Т.О., кожен окремо брали участь в розгляді справи в районному суді, подавали відзиви на позовну заяву, а відтак мали об`єктивну можливість подати докази та навести обставини, які вважали за потрібне (т. 1 а.с. 37-53, 58-64).

До апеляційної скарги представник апелянта Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Бочковський Т.О. додав фотокопії матеріалів виконавчих проваджень та виконавчих листів виданих Печерським районним судом м. Києва у справах № 2-1904/10, № 2-1465/10 за якими стягнення заборгованості покладено лише на боржника ОСОБА_4 та Деснянським районним судом м. Чернигова у справі № 750/7620/14 за яким стягнення заборгованості покладено солідарно на ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (т. 3 а.с. 237-249).

Такі обставини особистої відповідальності боржника ОСОБА_4 та відсутності солідарного зобов`язання позивачки ОСОБА_1 підтверджуються наявними у реєстри судовими рішеннями Печерського районного суду м. Києва від 21 липня 2010 року у справі № 2-1904/2010 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року у справі № 2-1465/2010, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 23 травня 2018 року, за якими стягнення заборгованості покладено лише на боржника ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернигова від 26 серпня 2014 року у справі № 750/7620/14, стягнуто заборгованість за договором позики солідарно на ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , тобто в інших правовідносинах, які не стосуються цієї справи яка переглянута апеляційним судом.

З огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на вказані докази, як підставу задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), як підставу скасування оскаржуваного рішення і відмову в позові, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив, оскільки у справі, яка була предметом перегляду суду касаційної інстанції, об`єктом права спільної часткової власності були автомобілі, тобто неподільні об`єкти рухомого майна, тому правовідносини у справі, що переглядається, та у справі № 753/9500/18 не є подібними. За таких обставин Об`єднана палата дійшла висновку, що відсутні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у справі №753/9500/18 (провадження № 61-14498св21).

У справі № 523/14489/15-ц яка розглянута Великою Палатою Верховного Суду із ухваленням постанови від 23 січня 2024 року, спір стосувався встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з колишньою дружиною, поділу набутих у цей час двох квартир та доходу колишньої дружини від здійснення підприємницької діяльності, а також визнання недійсним правочину щодо відчуження однієї з квартир кінцевій набувачці, тобто не є подібними обставини у справі, яка розглянута судом касаційної інстанції та у справі, яке переглянута апеляційним судом.

Представник ДП «Сетам» - Кучевська З. в письмових поясненнях до апеляційного суду, які підтримав в судовому засіданні інший представник ДП «Сетам» - адвокат Ганчук Г.В. посилались на постанови Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 641/8099/20, від 18 січня 2022 року у справі № 161/19145/20, від 30 березня 2022 року у справі № 539/1463/20, від 10 травня 2022 року у справі № 607/7598/20, від 18 серпня 2022 року у справі № 295/7160/18 та інші.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи відповідача ДП «Сетам». зваживши на наступне:

- у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 641/8099/20 судом було встановлено, що на виконанні державної виконавчої служби перебувало зведене виконавче провадження про солідарне стягнення з Особа-1 та Особа-3 на користь ПАТ «Фідобанк» грошових коштів;

- у постанові Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 161/19145/20 судом встановлено, що за нотаріально посвідченою заявою Особа - 1 надала згоду своєму чоловіку Особа - 3 на отримання кредиту в АКБ «Форум» та засвідчила, що дії боржника при отриманні кредитних коштів відповідають інтересам сім`ї та щодо повернення кредитних коштів вони будуть нести солідарну відповідальність;

- у постанові Верховного Суду від 30 березня 2022 року у справі № 539/1463/20 судом встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року, зміненим Апеляційним судом Полтавської області від 14 вересня 2016 року, стягнуто з Особа - 1 та Особа - 3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором, та було відкрито виконавче провадження про стягнення з двох боржників вказаної заборгованості в рамках якого були проведені прилюдні торги;

- у постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 607/7598/20 судом встановлено, що боржником було передано в іпотеку нежитлове приміщення ремонтної майстерні і контрольно-перепускного пункту, договір іпотеки було укладено в інтересах сім`ї, а позивачка надала письмову згоду на його укладення, то у сторін виник обов`язок щодо виконання взятих її чоловіком умов договору;

- у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року у справі № 295/7160/18 судом встановлено, що у Особа - 1 та Особа - 3 виник солідарний обов`язок із виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року в справі № 2-3258/11 про стягнення на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором. Таким чином, для реалізації майна солідарних боржників у виконавця була відсутня потреба для визначення частки кожного із боржників у майні, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, та яке передано на торги у зв`язку з чим суд вважав безпідставними позовні вимоги про визнання електронних торгів недійсними.

Інші доводи ДП «Сетам» зазначені відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи, колегія суддів відхилила з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, як такі, що не є доводами апеляційної скарги, зауваживши, що право на апеляційне оскарження рішення районного суду від 18 листопада 2019 року ДП «Сетам» використав у 2022 році (т. 1 а.с. 184-244 т. 2 а.с. 1-110, 161-163 т. 3 а.с. 23-32, 190-196).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд апеляційної інстанції, у зазначеній категорії справ, не вправі з власної ініціативи збирати докази по справі.

Натомість таких обставин та (або) підстав солідарного чи іншого зобов`язання позивачки ОСОБА_1 відповідати за зобов`язаннями боржника ОСОБА_4 відповідачами у цій справі не наведено і судом таких не було встановлено.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Наведені вище обставини свідчать про те, що примусове відчуження спірної квартири відбулося з порушенням умов, визначених у законі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання в права, захищені статтею 1 Протоколу № 1, повинне відповідати вимозі законності (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Vistins and Perepjolkins v. Latvia» § 95; «Belane Nagy v. Hungary», § 112). Вираз «на умовах, передбачених законом», який стосується будь-якого втручання в право на мирне володіння «майном» повинен тлумачитися так само, як вираз «згідно із законом» у статті 8 стосовно втручання в права, захищені цим положенням, або як вираз «встановлений законом» стосовно втручання в права, захищені статтями 9, 10 і 11 Конвенції. Принцип законності є першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення «власності» «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження «законів». Крім того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, є притаманним всім статтям Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Iatridis v. Greece», § 58; «Former King of Greece and Others v. Greece», § 79; «Broniowski v. Poland», § 147).

Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Beyeler v. Italy», §109; «Hentrich v. France», §42; «Lithgow and Others v. the United Kingdom», §110; «Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy», §187; «HuttenCzapska v. Poland», § 163).

Примусовий продажу об`єкта спільної сумісної власності з порушенням прав одного із співвласників і статей 366, 371 ЦК України, статті 73 СК України, статті 443 ЦПК України в редакції, чинній на час проведення електронних торгів з продажу спірної квартири свідчить про незаконність оспорюваного у даній справі правочину. Відчуження майна з прилюдних торгів належить до договорів купівлі-продажу, що можуть визнаватись недійсними у судовому порядку з підстав недодержання в момент вчинення вимог, встановлених частинами першою - третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, постановах Верховного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 212/12256/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 493/38/18 (провадження № 61-22240св19), від 16 червня 2021 року у справі № 672/1389/18 (провадження № 61-7175св20).

Враховуючи, що реалізація на прилюдних торгах нерухомого майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності, порушило права та законні інтереси позивача як власника спірної квартири на володіння, користування та розпорядження належним їй майном, згоди позивачки на відчуження квартири та (або) солідарного чи іншого зобов`язання позивачки встановлено не було, та був порушений визначений законом порядок звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на його рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київської області - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 26 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова