печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу 757/16846/20-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу сплаченого на підставі попереднього договору, -

В С Т А Н О В И В :

24.04.2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , згідно вимог якого просить суд cтягнути з ОСОБА_3 аванс в розмірі 239 573,54 грн., сплачений на підставі попереднього договору від 03 грудня 2019 року та стягнути з ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 2 395,74 грн. 74 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 03 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник Є.В. і зареєстрований у реєстрі за № 153, згідно умов якого сторони погодилися в подальшому укласти договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу автостоянки (з передачею у власність (продажом) ОСОБА_3 та прийняттям у власність (купівлею) квартири АДРЕСА_1 , та автостоянки № НОМЕР_1 , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по АДРЕСА_2 позивачу.

Однак, відповідачем не були виконанні вимоги даного договору, що, на думку позивача, порушило її права та змусило звернутись до суду за захистом своїх прав.

Заочним рішенням Печерського районного суд м. Києва від 02.06.2021 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу сплаченого на підставі попереднього договору.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2022 скасовано заочне рішення Печерського районного суду м. Києва та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2023 позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.12.2023 скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2023 та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

31.10.2022 до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити внаслідок їх безпідставності.

Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судом встановлено, що 03 грудня 2019 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберник Є.В. і зареєстрований у реєстрі за № 153, згідно умов якого погодилися в подальшому укласти договір купівлі-продажу квартири та договір купівлі-продажу автостоянки з передачею у власність (продажом) ОСОБА_3 та прийняттям позивачем у власність (купівлею) квартири АДРЕСА_1 , та автостоянки № НОМЕР_1 , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по АДРЕСА_2 .

Згідно п. 2. Попереднього договору сторони зобов`язалися укласти Основний договір-1 та Основний договір-2 до 27 грудня 2019 року.

Згідно умов п. 3. Попереднього договору протягом 1 (одного) робочого дня з моменту укладання та нотаріального посвідчення цього договору на підтвердження наміру придбати квартиру позивач зобов`язана перерахувати відповідачу суму в гривнях 239 573 грн. 54 коп., що є еквівалентом 10 000 (десять тисяч) доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення попереднього договору. Сторони домовилися про те, що в момент розрахунків за основним договором-1, попередню оплату буде враховано у належному відповідачу платежі за основним договором-1. У разі не перерахування попередньої оплати в строки, що визначені в цьому договорі, цей попередній договір автоматично припиняє свою дію.

На виконання умов попереднього договору, 03 грудня 2019 року на банківський рахунок відповідача, що зазначений в п. 3. Попереднього договору, позивачем було перераховано авансом кошти в сумі 239 573 грн. 54 коп., що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №RC_R7MS85L1607WWTSAF3FE.

15 січня 2020 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Попереднього договору, укладеного 03.12.2019 року, згідно умов якого сторони змінили дату укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 та зобов`язалися укласти основні договори не пізніше 31 січня 2020 року.

Крім того, в Договорі про внесення змін зазначено, що Сторона-1 повідомляє Стороні-2 про заплановану дату укладення Основного договору-1 та Основного договору-2 за 1 (один) день до дати їх укладення шляхом направлення повідомлення Стороною-1 з електронної адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 на електрону адресу Сторони-2: ІНФОРМАЦІЯ_2 з вказівкою дати укладення та часу.

У разі неотримання Стороною-2 від Сторони-1 повідомлення про укладення Основного договору-1 та Основного договору-2 до тридцять першого січня дві тисячі двадцятого року вважається, що Основний договір-1 та Основний договір-2 мають бути укладені тридцять першого січня дві тисячі двадцятого року.

Однак, як зазначає позивач, від незалежних від неї обставин, за станом здоров`я, прибути у зазначений строк для укладення основних договорів купівлі-продажу квартири та автостоянки не мала змоги про, що відповідача було повідомлено.

Позивач вказує, що вона людина похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, має підвищений тиск, який постійно потрібно контролювати та вчасно приймати ліки та має інші хронічні захворювання.

Напередодні зустрічі, коли позивач мала прибути до нотаріуса, вона відчула черговий нестерпний біль у спині, який одразу ж поширився по всій нозі, в результаті чого була позбавлена можливості пересуватися. Протягом трьох днів, з 29.01.2020 по 31.01.2020, остання проходила реабілітаційні заходи в медичному центрі "Левмед" в Київській клінічній міській лікарні №10, через що і не змогла прибути на зустріч.

Позивач вказує, що не зважаючи на зазначені обставини відповідач відмовив їй у проханні перенести дату укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , та автостоянки № НОМЕР_1 , розташованої на першому поверсі підземної автостоянки по АДРЕСА_2 .

Що стосується доводів позивача про наявність поважних причин неприбуття позивача на підписання Основних договорів позивача, то судом при дослідженні було встановлено наступне.

Так, в матеріалах справи відсутня медична довідка медичного центру «Левмед» Київської клінічної міської лікарні №10. Позивачем до позовної заяви додана лише Довідка від 31.01.2020, яка видана Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (ст. 21 том І), місцезнаходження якої відповідно до даних Єдиного державного реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: АДРЕСА_3 .

В Довідці відсутні посилання, що вона є медичним документом і про надання медичних послуг. В Довідці вказано, що позивач відвідувала сеанси реабілітаційних заходів, які включали проведення різного роду масажів спини, проте відсутня інформація щодо тривалості таких заходів, коли вони були проведенні та чи перебувала позивач там постійно (здійснювала стаціонарне лікування), чи періодично відвідувала ФОП для проведення масажів. Крім того, з діагнозу не можливо встановити, чи може позивач пересуватися чи ні.

Разом з тим, позивачем не доведено, що ФОП має право надавати медичні послуги.

Так, у відповідності до п. 15) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року № 222-VIII (із змінами та доповненнями) медична практика відноситься до видів господарської діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Окрім цього, як вбачається з листа від 22.12.2021 № б/н за підписом ФОП ОСОБА_5 , що у січні 2020 року ФОП ОСОБА_6 надавала послуги з рекреації, фізичної реабілітації та оздоровлення фізичних осіб із залученням найманих дипломованих фахівців з фізичної реабілітації (фізіотерапії), фітнесу та ін.

Така діяльність відповідала КВЕД 96.04. Діяльність із забезпечення фізичного комфорту та КВЕД 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров`я, яка не потребує наявності ліцензії МОЗ України, і тому документація та облік відвідувачів велися у довільній формі.

Надані у 2020 році найманими працівниками ФОП ОСОБА_6 на вимогу відвідувачів довідки не є офіційною медичною документацією, ці довідки носили виключно інформативний характер та містили суб`єктивні скарги, з якими звертався відвідувач, перелік реабілітаційних втручань, та рекомендації фахівця з фізичної реабілітації."

Також вказується, що відвідувачі самостійно приходили на процедури та самостійно уходили після їх проведення.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем того факту, що за станом здоров`я остання не змогла прибути на зустріч для укладення Основних договорів.

Окрім цього, не знайшли свого підтвердження і доводи позивача, що не зважаючи на повідомлення обставин неприбуття на укладення Основного договору-1 та Основного договору-2, відповідач відмовився перенести дату їх укладення та дія Попереднього договору була припинена, оскільки оскільки відсутні будь-які докази відмови відповідача від укладення Основних договорів чи відмови перенести дату укладення Основних договорів та/або продовжити строк дії Попереднього договору в межах його строку дії.

Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що на виконання вищевказаних положень, відповідач повідомив позивача про укладення Основних договорів 30.01.2020, що підтверджуєтеся відправленням 29.01.2020 електронного листа.

Так, 30.01.2020 року о 14 годині 00 хвилин відповідач, належним чином виконуючи свої обов`язки, передбачені Попереднім договором, з`явився в офіс приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Коберник Є.В, місце розташування робочого місця приватного нотаріуса: м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 7 для підписання Основного договору - 1 та Основного договору - 2. Разом із тим, позивач, в зазначений час та в зазначене місце не прибула, на дзвінки та повідомлення не відповідала, що підтверджується нотаріально посвідченою відповідною заявою (а.с. 128 том І).

Абзацом 2 п. 10 Попереднього договору від 03 грудня 2019 року передбачено, що «У разі ухилення Сторони-2 від укладання Основного договору-1 та Основного договору-2 та не укладання таких у строк, визначений в п.2 цього Попереднього договору, попередня оплата, яка сплачена Стороною-2 по цьому Попередньому договору залишається у власності Сторони-1 в якості штрафної санкції (штрафу) та не повертається Стороні-2».

Мотивуючи свої вимоги позивач окрім іншого вказує, що така умова попереднього договору є незаконною, а сплачені нею кошти підлягають поверненню, так як вони за своєю правовою природою є авансом. Позивач зазначає, що, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

03 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Попередній договір. Пунктом 12 цього Договору передбачено, що сторони розуміють правову природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим Договором. Попередній договір укладався на вигідних для учасників правочину умовах і не був результатом впливу тяжких обставин, у сторін на дату укладання Попереднього договору були відсутні заперечення щодо кожної з умов правочину.

Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Керуючись до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Тому очевидно, що сторони не могли в Договорі передбачити, що кошти сплачені Позивачем відповідно до п. 3 Попереднього договору є завдатком, тому що договір купівлі-продажу не був укладеним, а мав би бути укладеним в майбутньому, на виконання Попереднього договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 607/15301/18 зазначено, що на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Постановою Верховного Суду встановлено, що попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, мають бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

Положення ч. 2 ст. 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам ст. 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням ст. 321 ЦК України про непорушність права власності.

Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов`язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку. Зазначене узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 635 ЦК, згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України.

За змістом ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Виходячи з вищенаведеного, слід прийти до висновку, що грошові кошти сплачені позивачем на виконання п. 3 Попереднього договору за своєю правовою природою не є ані завдатком, ані авансом, а є штрафними санкціями, які були передбачені Сторонами за взаємною згодою, задля належного виконання Попереднього договору. Сторони не висловили жодних зауважень, жодних заперечень щодо кожної з умов правочину на дату укладання Попереднього договору, що спростовує доводи позивача щодо того, що п. 10 Попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що вона повідомила про неявку на погоджену дату їх підписання та не клопотала про перенесення дати укладення Основних договорів чи іншим чином намагалася врегулювати питання їх укладення, а вказані причини неявки судом визнано неповажними.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Оскільки, у задоволенні позовних вимог відмолено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати, понесені позивачем з оплати судового збору, не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 141, 200, 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 533, 546, 570, 626, 629, 63 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу сплаченого на підставі попереднього договору.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , тел.: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , тел.: НОМЕР_6 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 05 березня 2024 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА