ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2024 року м. Кропивницький

справа № 390/1493/20

провадження № 22-ц/4809/181/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Фермерське господарство «Ковалевського Віталія Івановича»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року у складі судді Бойко І. А. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» (далі ФГ «Ковалевського В. І.») та просила усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 7,1367 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:2176, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, шляхом повернення зазначеної земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що позивач на підставі державного акта на право власності є власником земельної ділянки площею 7,1367 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:2176, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Вказана земельна ділянка перебуває у користуванні ФГ «Ковалевського В. І.».

Після звернення ОСОБА_1 до відповідача з метою з`ясування підстав такого користування, останній надав копію договору про оренду землі від 20.03.2012.

Позивач заперечувала факт підписання зазначеного договору оренди землі у 2012 році з відповідачем, та вважала, що ФГ «Ковалевського В. І.» користується належною їй земельною ділянкою безпідставно, чим чинить їй перешкоди у реалізації прав власника щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.

За таких обставин, оскільки договір оренди землі від 20.03.2012 є неукладеним, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом свої порушених прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до ФГ «Ковалевського В. І.» про усунення перешкод в користуванні майном задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, площею 7,1367 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:2176, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, шляхом повернення зазначеної земельної ділянки ФГ «Ковалевського В. І.» ОСОБА_1 .

Стягнуто з ФГ «Ковалевського В. І.» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 10 262,19 грн, з яких: 2 411,35 грн - судовий збір, 7 850,84 грн витрати за проведення експертизи.

Рішення суду мотивовано тим, що згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1216/23-27 від 31.03.2023, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 20.03.2012, укладеного між ФГ «Ковалевського В. І.», який міститься на 4 сторінці в графі «Орендодавець», а також підпис від імені ОСОБА_1 в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 20.03.2012 (Додаток № 2) до договору оренди землі від 20.03.2012, який міститься в графі «Підписи сторін», виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою.

Враховуючи, що ФГ «Ковалевського В. І.» не доведено виконання обов`язку орендаря по сплаті орендної плати та прийняття її орендодавцем у зазначені роки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтування позовних вимог стороною відповідача не спростовані.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ФГ «Ковалевського В. І.» просить скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФГ «Ковалевського В. І.» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Судом першої інстанції неналежним чином досліджено документи, які свідчать про виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором та безпідставно зроблені висновки про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору.

Зокрема, суд першої інстанції не прийняв до уваги факт сплати ФГ «Ковалевського В. І.» на користь ОСОБА_1 орендної плати за користування земельною ділянкою та прийняття оплати за оренду позивачем, що свідчить про наявність в неї волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі.

ОСОБА_1 протягом значного періоду часу отримувала від відповідача платежі, належні їй за договором оренди землі, підтверджуючи тим самим наявність між сторонами договірних правовідносин, які продовжуються у відповідності до спірного договору.

Очевидно, що дії позивача суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними, що також не було враховано судом першої інстанції.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Від адвоката Турчанова О. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу ФГ «Ковалевського В. І.» без задоволення, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року без змін.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ФГ «Ковалевського В. І.» адвокат Ковальчук Ю. М. підтримала доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 адвокат Турчанов О. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 7,1367 га, кадастровий номер :02:000:2176, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області.

Право власності ОСОБА_1 підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Відомості про реєстрацію речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна відсутні.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-023 від 21.06.2023 згідно з Державним реєстром земель вказана земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:2176 перебуває в оренді ФГ «Ковалевського В. І.» строком на 15 років. Дата реєстрації речового права 13.04.2012.

Згідно з відомостями, наданими ГУ ДПС у Кіровоградській області, № 4264/5/11-28-12-01-07 від 25.07.2023 з 4 кварталу 2012 року по 4 квартал 2016 року, а також в 4 кварталі 2020 року ФГ «Ковалевського В.І.» (податковий номер 23227389) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховані та виплачені кошти від надання земельної частки (паю) в лізинг або суборенду у відповідних розмірах.

Позивачем оскаржується неправомірність використання її земельної ділянки відповідачем на підставі договору оренди землі від 20.03.2012, між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ФГ «Ковалевського В.І.» (орендарем) строком на 15 років, згідно якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку, належну їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1216/23-27 від 31.03.2023, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 20.03.2012 між ФГ «Ковалевського В. І.», який міститься на 4 сторінці в графі «Орендодавець», а також підпис від імені ОСОБА_1 в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 20.03.2012 (Додаток №2) до договору оренди землі від 20.03.2012, який міститься в графі «Підписи сторін», виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням якихось справжніх підписів ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування (не виключаючи природньої схожості досліджуваних почерків).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ФГ «Ковалевського В. І.» не доведено виконання обов`язку орендаря по сплаті орендної плати та прийняття її орендодавцем у зазначені роки, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтування позовних вимог стороною відповідача не спростовані.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї самої статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічне визначення права оренди земельної ділянки закріплено і статтею 1 Закону України «Про оренду землі», яким також урегульовано процедуру укладення, вимоги та припинення договору оренди землі.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 14 указаного Закону договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 7,1367 га, кадастровий номер :02:000:2176, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області (том 1 а. с. 14).

Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку також підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (том 1 а. с. 13).

Згідно копії договору оренди землі від 20.03.2012, укладеного між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ФГ «Ковалевського В. І.» (орендарем) строком на 15 років, орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку, належну їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825 (том 1 а. с. 9-11).

Відомості про реєстрацію речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна відсутні (том 1 а. с. 12).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-023 від 21.06.2023 згідно з Державним реєстром земель вказана земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:2176 перебуває в оренді ФГ ОСОБА_2 строком на 15 років. Дата реєстрації речового права 13.04.2012 (том 2 а. с. 23-27).

Згідно з відомостями, наданими ГУ ДПС у Кіровоградській області, № 4264/5/11-28-12-01-07 від 25.07.2023 з 4 кварталу 2012 року по 4 квартал 2016 року, а також в 4 кварталі 2020 року ФГ ОСОБА_2 (податковий номер 23227389) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) нараховані та виплачені кошти від надання земельної частки (паю) в лізинг або суборенду у відповідних розмірах (том 2 а. с. 35).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1216/23-27 від 31.03.2023, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 20.03.2012, який міститься на 4 сторінці в графі «Орендодавець», а також підпис від імені ОСОБА_1 в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 20.03.2012 (Додаток №2) до договору оренди землі від 20.03.2012, який міститься в графі «Підписи сторін», виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням якихось справжніх підписів ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування (не виключаючи природньої схожості досліджуваних почерків) (том 2 а. с. 1-7).

Разом з апеляційною скаргою, ФГ «Ковалевського В. І.» подало до суду клопотання, в якому просило долучити до матеріалів справи копії відомостей, які підтверджують факт сплати відповідачем платежів за користування земельною ділянкою на користь позивача.

Клопотання мотивоване тим, що відповідач не міг подати вказані докази до суду першої інстанції, у зв`язку з тим, що оригінали відомостей були передані для проведення експертизи в рамках цивільної справи № 380/1478/21 та після того передані для дослідження в рамках справи № 390/1440/20.

За змістом частини першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) вказано, що дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

В судовому засіданні апеляційного суду, призначеному на 05 березня 2024 року, суд протокольною ухвалою визнав наведені відповідачем прични неподання вказаних доказів до суду першої інстанції неповажними, оскільки у ФГ «Ковалевського В. І.» була можливість надати вказані докази під час розгляду справи судом першої інстанції, а тому залишив клопотання про долучення до матеріалів справи копій відомостей без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не підписувала договір оренди земельної ділянки від 20 березня 2012 року, на підставі якого ФГ «Ковалевського В. І.» користується її земельною ділянкою, площею 7,1367 га, кадастровий номер :02:000:2176, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області (том 1 а. с. 3-6).

Разом з тим, з аналізу поданої ОСОБА_1 позовної заяви не вбачається, що позивач заперечує факт виконання сторонами умов договору оренди від 20 беезня 2012 року, зокрема, факт користування ФГ «Ковалевського В. І.» земельною ділянкою, а також факт отримання орендної плати.

Заперечуючи проти позову, у поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву, ФГ «Ковалевського В. І.» посилалось на те, що позивач у період дії договору отримувала орендну плату за користування відповідачем земельною ділянкою (том 1 а. с. 59-61).

Отримавши копію зазначеного відзиву на позовну заяву, що підтверджується описом вкладення до цінного листа (том 1 а. с. 62), позивач також не надала своїх пояснень, в яких би заперечувала факт отримання орендної плати, що підтверджує виконання сторонами умов договору оренди.

Вказане свідчить про те, що до пред`явлення позову сторони виконували досягнуті між ними домовленості, зафіксовані в договорі оренди землі від 20 березня 2012 року, зокрема відповідач користувався земельною ділянкою та сплачував за неї позивачу орендну плату, що не заперечувалось останньою під час розгляду справи судом першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказано, що:

«6.15. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

6.16. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

6.17. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

6.18. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

6.19. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

6.20. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

6.21. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли».

Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«6.37. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату.

6.38. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

6.39. Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 567/1437/19 (провадження № 61-18670св21) Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними, у тому числі, з тих підстав, що орендар користувався спірними земельними ділянками і виконував свої зобов`язання за договором в частині сплати орендної плати.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії позивача, яка не оспорює факт отримання орендної плати за умовами договору, при цьому стверджує, що договір між сторонами є неукладеним та просить усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення, суперечать її попередній поведінці і є недобросовісними.

З урахуванням усіх обставин справи, суд вважає, що відсутні підстави для усунення перешкод позивачу в користуванні спірною земельною ділянкою в обраний нею спосіб, а тому в задоволенні позовнх вимог необхідно було відмовити з вказаних підстав.

До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 лютого 2024 року у справі № 629/3016/21 (провадження № 61-7477св23) та від 06 лютого 2024 року у справі № 931/190/23 (провадження № 61-14591 св 23).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи позов ОСОБА_1 , на зазначене належної уваги не звернув, не урахував наведених правових висновків Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що ФГ «Ковалевського В. І.» не доведено виконання обов`язку орендаря по сплаті орендної плати та прийняття її орендодавцем.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ФГ «Ковалевського В. І.» підлягає задоволенню, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФГ «Ковалевського В. І.» про усунення перешкод в користуванні майном.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ФГ «Ковалевського В. І.» підлягає стягненню 3 617 грн 02 коп судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» задовольнити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» про усунення перешкод в користуванні майном відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фермерського господарства «Ковалевського Віталія Івановича» () 3 617 (три тисячі шістсот сімнадцять) грн 02 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07.03.2024.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник