Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №936/511/23
Провадження №2/936/8/24
15.02.2024 смт Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області в складі судді Софілканич О.А., з участю секретаря судового засідання Дзямко А.А., представника позивача Заяць К.С., представника відповідача- Повідайчика О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань в смт Воловець в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури Павла Русняка в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Національної академії аграрних наук України, Інституту аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України до Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та повернення земельної ділянки у державну властість,
В С Т А Н О В И В:
Зокрема, встановлено, що на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000930 від 06.12.1996, виданого на підставі рішення Нижньоворітської сільської ради №8 від 20.11.1996, Гірсько-Карпатською дослідною станцією у відповідності до ст.ст.7,21,48 Земельного кодексу України, набуто право постійного користування земельними ділянками загальною площею 934 га для ведення науково-дослідних робіт на території Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області (на підставі постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» територія Нижньоворітської сільської ради входить до складу Мукачівського району).
Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, як правонаступник Гірсько-Карпатської дослідної станції, здійснює користування земельними ділянками, що набуті останньою на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК №000930 від 06.12.1996.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 327041601 від 27.03.2023 вбачається, що відомості про речові права на вищевказану земельну ділянку до такого не внесені.
На думку позивача, Нижньоворітська сільська рада в порушення ст. 84 ЗК України та ст. 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (в редакції від 04.06.2008) розпорядилась земельною ділянкою державної власності, яка у відповідності до ч. ч. 1, 5 ст.149 ЗК України не вилучалась з постійного користування Гірсько-Карпатської дослідної станції компетентним органом державної влади Воловецькою районною державною адміністрацією.
Крім цього, позивач стверджує, що Президією Української академії аграрних наук, яка згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (в редакції від 01.01.2007), уповноважена надавати згоду на вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук, не надавалась згода на вилучення земельної ділянки ОСОБА_1 , а надавалась гр. ОСОБА_2 .
Ухвалою судді від 12.05.2023 у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 31.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
02.02.2024 постановлено ухвалу про залучення до участі у справі Інститут аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України в якості правонаступника Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України.
Прокурор Заяць К.С. в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, наведених в позовній заяві, та просив позовні вимоги задоволити.
Представник Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області не з`явився, 12.07.2023 від нього надійшли письмові пояснення, які він просив врахувати при розгляді справи.
Представником відповідача Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Самолевською М.Ф. 01.06.2023 подано відзив на позовну заяву, де зазначено, що відповідач повністю не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 26.07.2023 нею подано заяву про слухання справи без її участі.
Представник Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України Блохіна В.Ю. 09.06.2023 подала до суду заяву про слухання справи у всіх судових засіданнях без її участі. Представник правонаступника, залученого ухвалою суду від 02.02.2024- Інституту аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
Представник Національної академії аграрних наук України не з`явився, позиції по справі не висловив, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Повідайчик О.І. заявив про невизнання позову, заперечив проти задоволення позовних вимог, стверджував, що фактичні обставини справи не доводяться доказами, позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, задоволення позову судом становитиме порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу, просив застосувати позовну давність.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить наступного висновку.
Згідно з ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Судом встановлено, що на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000930 від 06.12.1996, виданого на підставі рішення Нижньоворітської сільської ради № 8 від 20.11.1996 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №19, Гірсько-Карпатською дослідною станцією набуто право постійного користування земельними ділянками загальною площею 934 га для ведення науково-дослідних робіт на території Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області (на підставі постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» територія Нижньоворітської сільської ради входить до складу Мукачівського району).
Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 7, ч. 1 ст. 21 Земельного кодексу України від 1990 року (в редакції від 22.06.1993) постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. В постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 48 Земельного кодексу України від 1990 року (в редакції від 22.06.1993) землі сільськогосподарського призначення надаються у користування сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам -для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства.
Отже, Гірсько-Карпатською дослідною станцією набуто право безстрокового користування землею площею 934 гадля ведення науково-дослідних робіт у відповідності до ст. ст. 7, 21, 48 Земельного кодексу України від 1990 року.
Наказом Української академії аграрних наук № 94 від 07.09.2006 «Про вдосконалення організаційної структури Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН», прийнятого на підставі постанови Президії Української академії аграрних наук від 17.08.2006 (протокол № 13), Гірсько-Карпатську дослідну станцію Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН вирішено реорганізувати шляхом приєднання до Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН.
Указом Президента України № 8/2010 від 06.01.2010 Українській академії аграрних наук надано статус національної та перейменовано її в Національну академію аграрних наук України.
Реорганізація Гірсько-Карпатської дослідної станції шляхом приєднання до Закарпатського інституту агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України завершена 26.05.2011, що вбачається із інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Наказом Національної академії аграрних наук України № 323 від 24.11.2011 «Про реорганізацію Закарпатського інституту агропромислового виробництва НААН» Закарпатський інститут агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук України реорганізовано шляхом перетворення у Закарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію та передано її разом з мережею підприємств у безпосереднє підпорядкування Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук.
Цим же наказом встановлено, що Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України є правонаступником майнових та немайнових прав, основних засобів і матеріальних цінностей, землі, майна та зобов`язань Закарпатського інституту агропромислового виробництва НААН України.
Наказом Національної академії аграрних наук України № 173 від 16.12.2013 «Про перепідпорядкування Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції та її мережі» Закарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію виведено з підпорядкування Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України та передано в безпосереднє підпорядкування НААН України.
Вказаним наказом також встановлено, що Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція НААН України є правонаступником землі, майна, майнових і немайнових прав та зобов`язань Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України.
Вищенаведене підтверджується пунктом 2 статуту Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України від 16.12.2019, що затверджений президентом НААН України та інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємцівта громадських формувань, сформованої за назвою юридичної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України № 421 від 28.04.2021 «Про затвердження переліку установ, організацій та підприємств, що перебувають у віданні Національної академії аграрних наук України» Закарпатську державну сільськогосподарську дослідну станцію Національної академії аграрних наук України включено до вказаного переліку.
Підсумовуючи вищенаведене, слід зазначити, що на момент звернення до суду з даним позовом, Закарпатська державна сільськогосподарська дослідна станція Національної академії аграрних наук України, як правонаступник Гірсько-Карпатської дослідної станції, здійснює користування земельними ділянками, що набуті останньою на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000930 від 06.12.1996. Ухвалою суду від 02.02.2024 до участі у справі залучено Інститут аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України в якості правонаступника Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України.
Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 327041601 від 27.03.2023 вбачається, що відомості про речові права на вищевказану земельну ділянку до такого не внесені.
Наведене також підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №16.4-02/22 (26-ДК/22/АП/09/01-17) від 24.05.2017, складеного Управлінням з контролю за використання та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за результатами проведення планової перевірки.
Згідно з ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.
У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 3 ст.149 ЗК України вбачається, що до повноважень сільських рад належало вилучення земельних ділянок комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.
Водночас, повноваження на вилучення земельних ділянок державної власності, які перебували у постійному користуванні в межах сіл для всіх потреб належали до компетенції районних державних адміністрацій, що узгоджується з ч. 5 ст. 149 ЗК України.
Таким чином, Нижньоворітська сільська рада розпорядилась земельною ділянкою державної власності, після відмови від неї постійного користувача, без письмового розпорядження про її вилучення органу державної влади Воловецької районної державної адміністрації, що формально є порушенням вимог ч. ч. 1, 5 ст.149 ЗК України.
Також, ч. 2 ст. 149 ЗК України передбачалось, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно доїх повноважень.
Згідно з ч. 3 ст. 5 ЗаконуУкраїни «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (в редакції від 01.01.2007) вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.
Відповідні положення також були закріплені в пункті 73 Статуту Української академії аграрних наук, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 175 від 22.02.2006 «Про затвердження нової редакції Статуту Української академії аграрних наук» та чинного на момент надання спірної земельної ділянки у приватну власність.
З наведеного вбачається, що згоду на вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування Гірсько-Карпатської дослідної станції, що передбачалась ч. 2 ст. 149 ЗК України, повинна була надати Президія Української академії аграрних наук.
Так, згідно з постанови Президії Української академії аграрних наук від 27.12.2007 (протокол № 20) «Про вилучення землі із землекористування Гірсько-Карпатської дослідної станції Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН» надано згоду на вилучення із землекористування Гірсько-Карпатської дослідної станції земельної ділянки площею 0,25 га (господарський двір, територія списаної котельні) для подальшого надання ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку і господарських споруд.
В проекті землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність міститься заява ОСОБА_2 від 25.06.2008, адресована Нижньоворітській сільській раді, в якій ОСОБА_2 клопотала про надання земельної ділянки дослідної станції площею 0,25 га у власність ОСОБА_1 .
Позивач стверджує, що Президією Української академії аграрних наук не надавалась згода на вилучення земельної ділянки ОСОБА_1 , що відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №16.4-02/22 (26-ДК/22/АП/09/01-17) від 24.05.2017, призвело до порушення ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» та ч. 2 ст. 149 ЗК України.
Окрім того, Президія Української академії аграрних наук в даних правовідносинах, надаючи дозвіл на вилучення земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , розумно очікувала, що земельна ділянка буде вилучена з постійного користування Гірсько-Карпатської дослідноїстанції компетентним органом державної влади та в законний спосіб.
Суд констатує, що дане твердження прокуратури не узгоджуються з приписами законодавства, нормами якого не передбачено правомочностей постійного землекористувача на вирішення подальшої юридичної долі земельної ділянки після її вилучення.
З врахуванням наведеного, оскільки Українська академія аграрних наук та Гірсько-Карпатська дослідна станція вільно, у встановленій формі та порядку висловили своє волевиявлення на припинення права постійного землекористування твердження про те, що передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 зачіпає права чи законні інтереси УААН чи її структурних підрозділів є необґрунтованим.
Законним інтересом є правомірне очікування особи на досягнення передбачуваного законом результату правової процедури, у чіткій відповідності до якої вона діє. Водночас, як було зауважено вище постійний землекористувач не вправі вирішувати подальшу юридичну долю земельної ділянки, від якої він відмовився.
Законом не встановлено будь яких переваг чи пріоритетності в отриманні у власність чи користування земельної ділянки для особи визначеної попереднім землекористувачем.
25.06.2008 ОСОБА_2 подала до Нижньоворітської сільської ради заяву, в якій клопотала передати зазначену земельну ділянку у власність ОСОБА_1 . Тобто ОСОБА_2 не мала правового інтересу, спрямованого на отримання зазначеної земельної ділянки у власність, навпаки висловила волевиявлення на надання вказаної ділянки у власність ОСОБА_1 .
Таким чином, передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не порушувало інтересів ОСОБА_2 , Національної академії аграрних наук України чи Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України або ж їх правонаступників.
Частиною 5 ст. 116 ЗК України передбачалось, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Окрім наведеного, відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважеь.
Державним актом на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000930 від 06.12.1996, виданого на підставі рішення Нижньоворітської сільської ради № 8 від 20.11.1996, земельні ділянки Гірсько-Карпатської дослідної станції віднесені до земель сільськогосподарського призначення.
Рішенням Нижньоворітської сільської ради № б/нвід 25.12.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» цільове призначення спірної земельної ділянки змінено із земель сільськогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. 2 ст. 20 ЗК України).

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до частини 2 статті 20 Земельного кодексу України зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Спірна земельна ділянка передавалась у власність органом місцевого самоврядування, відтак останній був уповноважений на зміну її цільового призначення.

Позивач стверджує, що рішення Нижньоворітської сільської ради № б/н від 25.12.2008 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0017 площею 0,25 га, прийнято в порушення ч. 2 ст. 20, ч. 4 ст. 84, ч. 1 ст. 92, ч.5 ст. 116 та ч.ч. 2, 3, 5 ст. 149 ЗК України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (в редакції від 01.01.2007) та, відповідно, призвело до позбавлення науково-дослідної установи Української академії аграрних наук права користування спірною земельною ділянкою.

В контексті даного тверження, суд констатує, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 інформацію про вилучення з постійного користування Гірсько-Карпатської дослідної станції Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН та згоду від ОСОБА_2 , звернувся до Нижньоворітської сільської ради із заявою щодо надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки.

Зазначене питання було розглянуто на сесії Нижньоворітської сільської ради за результатами якого було прийнято рішення від 26.06.2008 «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки».

З вказаним рішенням сільської ради ОСОБА_1 звернувся із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність до спеціалізованої організації Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертна група Фаворит».

ТОВ «Експертна група Фаворит» в подальшому було розроблено відповідний проект землеустрою, отримано всі необхідні умови, висновки й погодження, а саме наступні.

17 грудня 2008 року за № 01/01-685 Відділом Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області Головного управління Держкомзему у Закарпатській області (правонаступником якого є теперішній позивач Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області) було надано Умови відведення земельної ділянки, до яких віднесено: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, до використаня приступити після одержання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. При цьому, мета використання зазначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, умови відведення у власність.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність містить листи Закарпатського інституту агропромислового виробництва Української академії аграрних наук (структурним підрозділом якого в той час була Гірсько-Карпатська дослідна станція) адресовані Нижньоворітскій сільській раді та Воловецькій районній державній адміністрації з погодженням вилучення земельної ділянки з постійного користування.

17 грудня 2008 року начальником ВідділуДержкомзему у Воловецькому районі було погоджено Завдання на виконання робіт №216, відповідно до якого цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилогобудинку, господарських будівель і споруд.17 грудня 2008 року за № 01/01-686 Відділом Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області Головного управління Держкомзему у Закарпатській області (правонаступником якого є теперішнійпозивач Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області) було надано висновок, яким погоджено проект землеустрою та висловлено відсутність заперечень проти надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Відділом аналізу та координації співпраці з місцевими органами виконавчої влади та органами самоврядування Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Закарпатській області надано висновок № 772/09, яким погоджено проект землеустрою.

Відділом регіонального розвитку містобудування та архітектури Воловецької районної державної адміністрації 21 листопада 2008 року за № 535 було погоджено проект землеустрою та висловлено відсутність заперечень проти надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Саме до компетенції Воловецької районної державної адміністрації належало прийняття рішення про припинення права постійного користування зазначеної земельної ділянки.

Відтак, погодження проекту землеустрою відділом Воловецької РДА свідчить про прийняття нею відповідного рішення.

21 листопада 2008 року Воловецькою районною санепідемстанцією було надано висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 85/03, яким засвідчено відповідність об`єкта встановленим медичним критеріям безпеки.

23 грудня 208 року за № 01-11/6174-04 Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації висловлено відсутність заперечень щодо відведення у власність зазначеної земельної ділянки.

Після отримання всіх необхідних погоджень та завершення проектних робіт ОСОБА_1 подав зазначений проект до Нижньоворітської сільської ради.

25 грудня 2008 року рішенням Нижньоворітської сільської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, віднесено земельну ділянку до земель житлової та громадської забудови, передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку та вирішено видати відповідний державний акт на право власності на землю.

Відтак, суд погоджується з позицією сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про передання йому у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, а в подальшому всіма компетентними державними органами було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та висловлено відсутність заперечень щодо надання ОСОБА_1 цієї ділянки у власність.

У зв`язку з цим, за наявності погодженого проекту землеустрою та відсутності заперечень у всіх компетентних органів державної влади щодо передання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , орган місцевого самоврядування ухвалив рішення про затвердження проекту землеустрою та передання ділянки у власність ОСОБА_1 .

Слушним є зауваження представника відповідача, що ОСОБА_1 не приймав участі в погодженнях проекту землеустрою, наданнях відповідних висновків тощо, а відтак не знав і не міг передбачити, що певним органом в ході встановленої законом процедури буде допущено формальну помилку чи бездіяльність.

За таких обставин наявність формальних помилок з боку державних органів, а саме відсутність письмового розпорядження Воловецької районної державної адміністрації на вилучення земельної ділянки після відмови у встановленому законом порядку від неї постійного землекористувача, при переданні ОСОБА_1 у власність земельної ділянки не може покладати на останнього необґрунтований і невиправданий тягар через виниклу, зі спливом значного періоду часу (більше п`ятнадцяти років), необхідність у державних органів на виправлення допущеної державою помилки.

Отримавши земельну ділянку у власність, за відсутності будь-яких сумнівів у правомірності набуття, вважаючи себе повновоправним власником ОСОБА_1 почав використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, збудував на належній йому на праві власності земельній ділянці житловий будинок.

Згідно приписів статті 3 Конституції України (далі- КУ) закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 13 КУ держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановленихКонституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 14 Конституції України регламентовано, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно вимог частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до статті 153 Земельного України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із приписами частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосуванняпрактики Європейського суду з прав людини» закріплено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ вказану Конвенцію і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захистправ і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

У відповідності до ст. 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 19 КУ органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймста інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін протиУкраїни» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року,«Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAlliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручанняв право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

З огляду на характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи та правові норми, якими регламентуються відносини вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності відповідача (його правонаступників) критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Зокрема, втручання у право власності ОСОБА_1 , не відповідає критеріям «суспільного», «публічного» інтересу та пропорційності втручання.

Відповідно до позиції ЄСПЛ, викладеної в пункті 41 рішення «Кривенький проти України» ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див., зокрема, рішення у справах «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v.Croatia), заява № 3257/05, пункти 27-40, від 13 грудня 2007 року, «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), заява № 45092/07, пункт 42, від 12 листопада 2013 року, та «Вукушіч проти Хорватії», заява № 69735/11, пункт 50, від 31 травня 2016 року).

Суд має оцінити, чи було це позбавлення законним, чи здійснювалося воно в інтересах суспільства та чи переслідувало законну ціль за допомогою засобів, достатньо пропорційних цілі, якої прагнули досягнути (див., серед інших джерел, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v.Poland), заява № 10373/05, пункти 49, 50, від 15 вересня 2009 року).

Закарпатська обласна прокуратура звернулась з позовом, яким просить позбавити ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з метою повернення останньої Інституту аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України в якості правонаступника Закарпатської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (правонаступнику постійного землекористувача Гірсько-Карпатської дослідної станції).

Водночас судом в ході розгляду справи встановлено, що постійний землекористувач, у встановленому законодавством порядку відмовився від вказаної ділянки, прийнявши рішення про надання дозволу на вилучення її з постійного користування.

Постанова Президії Української академії аграрних наук України від 27.12.2007 «Про вилучення землі із землекористування Гірсько-Карпатської дослідної станції Закарпатського інституту агропромислового виробництва УААН», якою надано згоду на вилучення із землекористування Гірсько-Карпатської дослідної станції земельної ділянки площею 0,25 га (господарський двір, територія списаної котельні) не скасовувалась та є чинною.

Не відкликались постійними землекористувачами й адресовані Нижньоворітській сільській раді та Воловецькій районній державнійадміністрації заяви, відповідного змісту про припинення права постійного землекористування на зазначену ділянку.

Відтак позбавлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку не переслідує «публічний», «суспільний» інтерес та не має на меті законну ціль.

Відповідно до пункту 65 рішення ЄСПЛ в справі «Кривенький проти України» у цій категорії справ необхідно з`ясувати, чи забезпечувало також позбавлення права власності, справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед багатьох інших джерел, згадане рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), пункт 31). У зв`язку з цим Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (рішення у справах «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), від 09 грудня 1994 року, пункт 71, Серія А № 301-А, та «Колишній король Греції та іншіпроти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява №25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).

З врахуванням наведеного, втручання у право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку не переслідує «публічний», «суспільний» інтерес та не має на меті законну ціль та не буде пропорційним, а тому захід втручання держави в право власності ОСОБА_1 не відповідатиме критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача про застосування строків давності.

24 травня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Закарпатській області було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства та у відповідному акті № 16.4-02/22 було зафіксовано зазначений вище факт. Тобто позивач Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області з вказаного моменту було обізнане про всі фактичні обставини справи та вправі було звернутись з відповідним позовом до суду.

Трирічний строк загальної позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, повинен був закінчитися 24 травня 2020 року.

Проте, відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні було встановлено з 12 березня 2020 та скасовано 30 червня 2023. Позовна давність станом на 09.05.2023 (звернення з позовом до суду) не сплила. Підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд бере до уваги, що відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові - такі покладаються на позивача.

Щодо заходів забезпечення позову, вжитих згідно ухвали Воловецького районного суду Закарпатської області від 12.05.2023 у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати захід забезпечення позову, вжитий згідно з ухвалою від 12.05.2023.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури Павла Русняка в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, Національної академії аграрних наук України, Інституту аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України до Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки та повернення земельної ділянки у державну властість- відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 12.05.2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання її до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

позивач: Закарпатська обласна прокуратура, місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а, ;

Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, місцезнаходження: 88008, Закарпатська область, м.Ужгород, пл.Народна, 4, ;

Національна академія аграрних наук України, місцезнаходження: 01010, м.Київ, вул.Михайла Омеляновича-Павленка, 9, ;

Інститут аграрних ресурсів та регіонального розвитку Національної академії аграрних наук України, місцезнаходження: 90252, Закарпатська область, Берегівський район, с.Велика Бакта, проспект Свободи, 17, ;

відповідачі: Нижньоворітська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області, місцезнаходження: 89130, Закарпатська область, Мукачівський район, с.Нижні Ворота, вул.Центральна, 144, ;

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне рішення буде складено 26 лютого 2024.

Суддя Софілканич О.А.