ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/629/24 Справа № 185/3103/23 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 05 березня 2020 року із відповідачем ОСОБА_2 у простій письмовій формі уклав договір позики, за умовами якого передав останній грошові кошти у розмірі 2560,00 грн. з умовою їх повернення в строк до 18 березня 2020 року.

З метою забезпечення виконання вказаного договору позики, 05 березня 2029 року із відповідачем ОСОБА_3 уклав договір поруки, за умовами якого останній відповідає перед кредитором за укладеним договором позики у розмірі 50 грн.

Станом на 29 липня 2021 року ОСОБА_2 грошові кошти так і не повернула, сума неповернутого боргу складає 2560,00 грн., проценти за користування грошима за період з 19 березня 2020 року по 29 липня 2021 року за умовами договору позики складають 127488,00 грн.

Оскільки відповідачі не виконують належним чином умови договору, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд стягнути солідарно із відповідачів суму боргу за договором позики та заборгованість по процентам за користування грошима у розмірі 127 488, 00 грн.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 05 березня 2020 року у розмірі 2510,00 грн. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошей від 05 березня 2020 року у розмірі 50,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами договору позики та розписки позичальника кінцевою датою повернення боргу є 18 березня 2020 року та станом на день звернення позивача до суду борг не повернуто, будь-яких доказів протилежного суду не надано, тобто порушено умови договору, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів боргу за договором позики у розмірі 2560,00 грн. підлягають частковому задоволенню, зокрема, з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума позики у розмірі 2510,00 грн., а з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у солідарному порядку відповідно до умов договору поруки у розмірі 50,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості по процентам за користування вказаної позики, суд першої інстанції виходив із того, що після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося, а у розумінні пункту 4.2 передбачено нарахування процентів, проте, зазначені проценти не визначені як неустойка, а тому не підлягають стягненню, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії позики.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні цієї справи, судом першої інстанції застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду України та Верховного Суду. Вказує, що предметом позову у справі є стягнення боргу за договором позики та процентів за користування грошовими коштами, та судом першої інстанції не вірно застосовано положення ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки відповідачами порушено грошове зобов`язання та умови договору, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Незважаючи на це, судом першої інстанції було проігноровано вказані доводи, а відтак суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, за таких підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 05 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2560,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути зазначену суму 18 березня 2020 року.

На підтвердження укладання вказаного договору ОСОБА_2 надала розписку про отримання від позивача грошових коштів у сумі 2560,00 грн.

Згідно із умовами договору, зокрема п. 4.2. договору, за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Відповідно до копії договору поруки від 05 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на забезпечення виконання договору позики, укладеного 05 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 поручився за виконання основного зобов`язання ОСОБА_2 перед кредитором у розмірі 50,00 грн.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підставі ч. 2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідач за договором позики грошей жодного платежу не зробив.

На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як визначено ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки, за умовами договору позики кінцевою датою повернення боргу є 18 березня 2020 року, станом на день звернення позивача до суду першої інстанції борг не повернуто, та позивачем будь-яких доказів протилежного суду не надано, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення із відповідачів боргу у солідарному порядку за договором позики так і окремо із відповідача ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості по процентам за користування вказаною позикою за спірний період, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".

Таким чином після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося.

Пунктом 4.2 договору позики передбачено нарахування процентів, проте, зазначені проценти не визначені як неустойка, а тому не підлягають стягненню, оскільки нараховані за період після закінчення строку дії позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується й колегія суддів про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення процентів задоволенню не підлягають, оскільки після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України, проте, як слідує зі змісту позовної заяви, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося, а тому такі вимоги є безпідставними.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, у зв`язку із неналежним виконання умов договору, а тому зобов`язані сплатити суму боргу з процентами за користування позикою, є безпідставними, оскільки після настання строку повернення позики позивач мав право на стягнення солідарно з відповідачів тільки сум, передбачених положенням ч.2 ст.625 ЦК України, проте, вказаних вимог з боку позивача не заявлялося ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в апеляційній скарзі постановах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення заявлені вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції вирішено питання про розподіл судових витрат з порушенням норм процесуального права, у зв`язку із відшкодуванням не в повному обсязі понесених витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування рішення суд першої інстанції в зазначеній частині.

Колегія суддів наголошує, що питання розподілу судових витрат вирішується з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, за змістом якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, тому й судові витрати підлягають стягненню із відповідачів пропорційно до заявлених вимог до кожного з них.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна