Номер провадження: 22-ц/813/1769/24
Справа № 495/2398/23
Головуючий у першій інстанції Савицький С.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023року, постановленого під головуванням судді Савицького С.І.,у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері, -

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері, в якому просившлюб зареєстрований 20.02.2018 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 258 - розірвати та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 за місцем його проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 20.02.2018 року сторони зареєстрували шлюб у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 258, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 20.02.2018 року.

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 17.04.2018 року, актовий запис № 114.

Також позивач зазначив, що спільне проживання з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні цінності, внаслідок чого почали виникати непорозуміння та сварки, що призвело до того, що вони почали проживати окремо. Їхній шлюб носить формальний характер, а тому його слід розірвати. На протязі останніх років спільна неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку, дитина з позивачем почувають себе у безпеці та спокійно. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідач як мати належної уваги, турботи та піклування донці не надає, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини.

Судом до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору був залучений орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023року позов ОСОБА_2 задоволений.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 20 лютого 2018 року у Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 258 розірвано.

Визначене місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком ОСОБА_2 , без участі матері ОСОБА_3 .

Не погодившись з рішенням суду, командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_5 , сторона, яка не приймала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним рішенням порушені права військової частини, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення судув частині визначення місця проживання дитини разом з батьком скасувати, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження в цій частині, у зв`язку з відсутністю предмету спору, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що солдат ОСОБА_2 , згідно з воєнним часом проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 та виконує обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин, а тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 .

Апелянт зазначив, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на встановленому судом факту самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років та дана обставина є підставою для звільнення з військової служби.

Апелянт звернув увагу, що відповідачка визнала позовні вимоги, а тому на момент проведення підготовчого судового засідання був відсутній предмет спору, тому ухвалюючи рішення у відкритому підготовчому засіданні суд повинен був керуватися положеннями ст. 255 ЦПК України та закрити провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Також апелянт вважає, що суд, встановивши, що позивач є дійсним військовослужбовцем та враховуючи дію воєнного стану в країні, повинен був зупинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до його припинення.

Також вважає, що суд неповно з`ясував дійсні обставини справи, а саме факт самостійного виховання дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, а тому в цій частині не переглядається.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської областіпро призначене судове засідання на 20 лютого 2024 року були сповіщені належним чином(а.с.143, 144-149).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність незявившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_6 , представника військової частини НОМЕР_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам в оскаржуваній частині не відповідає, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визначення місце проживання дитини разом з батьком без участі матері, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує дитину матеріально та піклується про неї, проявляє батьківську турботу, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, відповідач, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини, а також не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час.

На підставі матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 26.02.2022 №25 солдата ОСОБА_2 призначено на посаду водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти (ВОС 790037А, шпк «солдат», вважати таким, що з 26 лютого 2022 року, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обовязків за посадою (а.с. 62).

21 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав рапорт про звільнення його з посади солдата з військової службиу запасна підставі абз. 12 п.п.«г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військової обов`язок та військову службу» у звязку з самостійним вихованням малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 63).

25 травня 2023 року матеріали щодо звільнення військовослужбовця солдата ОСОБА_2 надійшли до військової частини НОМЕР_1 (а.с. 67).

ОСОБА_2 на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції донині проходить військову службу на зазначеній вище посаді, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_5 (а.с. 64-65, зв.б).

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби передбачено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зокрема вказаний нормативно-правовий акт визначає, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, можуть бути звільнені у зв`язку із тим, що вони самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 цього Закону).

Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дii особливого періоду (з моменту оголошення мобiлiзацii протягом строку її проведення, який визначається рiшенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них (абз. 1 пп. 2 п. 225).

На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 30.01.2018 №Д-322/1/1дск (для службового користування) сформовано військову частину НОМЕР_1 (окрема бригада), в підпорядкуванні якої перебуває військова частина НОМЕР_4 (окремий батальйон).

Як встановлено судом апеляційної інстанції раніше, з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 26.02.2022 №25 солдат ОСОБА_2 призначений на посадуводія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти (ВОС 790037А, шпк «солдат». На даний час проходить військову службу на цій же посаді. Наведене також підтверджується відомостями військового квитка солдата ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 («17. Проходження військової служби у воєнний час»).

З урахуванням наведених вище норм права, солдат ОСОБА_2 виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира військової частини НОМЕР_1 (бригади).

Оскаржуване рішення ґрунтується на встановленому судом факті самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років. Даний факт є підставою для звільнення з військової служби.

Таким чином, у результаті ухвалення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023 року позивач - солдат ОСОБА_2 , набув підставу для звільнення з військової служби, надалі звернувся з рапортом про звільнення з військової служби з підстав самостійного виховання ним малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вiд 26.04.2023 вх. № 1780. У той же час уповноваженим суб`єктом розгляду вказаного рапорту є військова частина НОМЕР_1 .

Додатково суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_2 звернувся із заявою про роз`яснення рішення суду, зазначивши, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023 року у справі №495/2398/23 є підтвердженням факту, що ОСОБА_2 самостійно займається вихованням неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері ОСОБА_3 (а.с. 32-34).

Ухвалою Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 09 травня 2023 року роз`яснено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023 року у справі №495/2398/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері, зазначивши, що вказане рішення суду є підтвердженням факту що ОСОБА_2 самостійно займається вихованням неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері ОСОБА_3 (а.с. 38-41).

Таким чином, ОСОБА_2 необхідно було конкретне уточнення, що це є фактом самостійного виховання батьком дитини, що корелюється із формлювання підстав для звільнення з військової служби, передбаченими абз. 12, п.п. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи, що правовий статус ОСОБА_2 - військовозобов`язаний, який на момент розгляду справи проходить військову службу, колегія суддів приходить висновку про те, що подання позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері, порушує права військової частини НОМЕР_1 , яка не була залучена до розгляду у справі.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матеріскасуванню, з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що військова частина НОМЕР_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 1610 грн. 40 коп.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матеріскасуванню, з відмовою в цій частині у задоволені позовних вимог, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1610 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2023 року в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері скасувати.

Прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання дитини з батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) судовий збір у розмірі 1610 гривень 40 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова