УХВАЛА

02 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 344/9914/22

провадження № 61-1201ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивовано тим, що 03 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя між ними не склалось. Вже тривалий час сторони не підтримують подружніх відносин, не проживають разом, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер.

Позивач просив розірвати укладений між сторонами шлюб, неповнолітніх дітей залишити на вихованні матері ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03 грудня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1836.

Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вказав, що у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 в прохальній частині просив також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити на вихованні матері. ОСОБА_2 проти позовних вимог позивача не заперечувала, просила прийняти рішення про розірвання шлюбу та залишити дітей з нею. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах вимог позову про розірвання шлюбу залишив проживати дітей з матір`ю, чим лише констатував місце проживання дітей, не визначаючи його. За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив позовну вимогу про визначення місця проживання дітей не заслуговують на увагу. Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про визначення місце проживання дітей, про зміну їхнього місця проживання, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні дітей тощо за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку шляхом пред`явлення відповідного позову.

16 грудня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати судові рішення в частині залишення неповнолітніх сина та дочку проживати з матір`ю.

Зазначає, що він не заявляв вимогу про визначення місця проживання дітей та не оплачував її судовим збором. Адвокат не мав право підписувати позовну заяву про розірвання шлюбу, оскільки це є особистим правом. Спір між сторонами з приводу неможливості у позасудовому порядку визначити місце проживання дітей відсутній. Ні одна із сторін не зверталась до органу опіки та піклування із заявою про визначення місце проживання дітей, як і не було відповідного розгляду цього питання та надання висновку. Натомість суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог та вирішив питання, яке по своїй суті не являється позовною вимогою. Суди невірно інтерпретували другий пункт прохальної частини позовної заяви, оскільки такої домовленості між сторонами не було.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі № 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Судяк суд касаційної інстанції у цивільних справахіз перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Аналіз касаційної скарги та змісту судових рішень свідчить, що у цій справі вирішено спір про розірвання шлюбу, а не спірпро визначення місця проживання дітей.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2022 року справу № 344/9914/22 визнано малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 344/9914/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

М. М. Русинчук