Справа № 463/7148/23
Провадження № 2/463/315/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору, -

встановив:

адвокат Маліцький Д.В., діючи на підставі ордеру серії ВС №1064149 від 26 квітня 2023 року в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року до кредитного договору №LVH9G100000226, укладеного 6 серпня 2007 року ОСОБА_3 і ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ КБ «Приватбанк».

Позов мотивує тим, що між ОСОБА_3 і ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено договір №LVH9G100000226, відповідно до умов якого (п.7.1) банк надав позичальнику кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 6 серпня 2007 року по 5 серпня 2032 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20000 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 5625 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Згідно графіку погашення кредиту, який являється додатком до вказаного вище договору, сума кредиту становить 20000 дол. США, процентна ставка 12 % річних, місячний платіж 66,67 дол. США. Внаслідок отриманих кредитних коштів було придбано квартиру у АДРЕСА_1 , яка перейшла у спільну власність подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та у відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України такий кредитний договір почав створювати обов`язки і для ОСОБА_1 . У зв`язку з вище вказаним, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором кредиту перед кредитором, 28 листопада 2011 року дружина ОСОБА_3 ОСОБА_1 виступила поручителем за договором поруки №LVH9G100000226/2 від 28 листопада 2011 року. Також на забезпечення виконання зобов`язання 6 серпня 2007 року, ОСОБА_3 передано в іпотеку квартиру у АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю подружжя, про що укладено договір іпотеки №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, та зареєстровано в нотаріальному реєстрі за №1634.

В подальшому, додатковою угодою від 23 квітня 2012 року до кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, укладеною між банком та ОСОБА_3 , було внесено ряд змін. Зокрема сторонами досягнуто домовленості що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 652,38 доларів США. А також викладено п.7.1 кредитного договору у новій редакції, а саме, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 6 серпня 2007 року по 5 серпня 2032 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 25860,73 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Згідно додатку до вказаної угоди, щомісячний платіж зріс до 370,35 дол. США.

Згодом, між банком та ОСОБА_3 укладено ще одну додаткову угоду від 29 жовтня 2012 року до кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, згідно з якою аналогічно як і в додатковій угоді від 23 квітня 2012 року визначено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 652,38 доларів США. А також викладено п.7.1 кредитного договору аналогічно як і в додатковій угоді від 23 квітня 2012 року з зазначенням, що надається кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 25860,73 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Однак в додатку до додаткової угоди розмір щомісячного платежу вказано 400,19 дол. США.

Вважає, що вищевказані зміни за додатковими угодами до кредитного договору, без згоди ОСОБА_1 є неузгодженими, прийнятими з недодержанням норм цивільного законодавства та тягнуть за собою недійсність таких змін у відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року у цивільній справі №463/2979/21, що набрало законної сили після його оскарження в апеляційному та касаційному порядку, визнано припиненою поруку ОСОБА_1 , у зв`язку зі змінами до кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, які були внесені без її згоди, в наслідок чого збільшилась відповідальність ОСОБА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що після укладення договору поруки та іпотеки, між банком та позичальником було укладено дві додаткові угоди, за умовами яких зобов`язання боржника за кредитним договором змінились. А саме збільшилась сума позики з 20000 доларів США для купівлі квартири та 5625 доларів США на сплату страхових платежів на 25860,73 доларів США для купівлі квартири та 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів. Відсоткова ставка з 1% зросла до 1,17% на місяць, а також встановлено штраф в розмірі 652,38 доларів США за порушення будь яких зобов`язань, визначених додатками до додаткових угод. Місячний платіж боржника зріс з 66,67 дол. США до 400,19 дол. США. Також збільшено строк позовної давності. Вище наведене вказує, що відповідач ОСОБА_3 при укладенні додаткових угод, без згоди позивача, збільшив обсяг відповідальності ОСОБА_1 спільним майном (квартирою), переданим в іпотеку. Окрім цього внесення змін до кредитного договору виходить за межі дрібного побутового правочину та згода на укладення таких змін повинна була бути отримана в позивача у письмовій формі.

Відтак позов просить задовольнити, як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ч. 2 ст. 65 СК України.

Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова через систему «Електронний суд» 22 серпня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 5 жовтня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання.

9 жовтня 2023 року на електронну адресу суду надійшов відзив представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Жарського І.Р., що діє на підставі довіреності №7691-К-О від 2 вересня 2021 року, згідно з яким в задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити повністю, судові витрати стягнути з позивача.

Вказує, що AT КБ «Приватбанк» позов ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі, оскільки вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Звертає увагу на те, що позивач визнає, що в наслідок отриманих кредитних коштів було придбано квартиру у АДРЕСА_1 , яка перейшла у спільну власність подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та у відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України такий кредитний договір почав створювати обов`язки і для ОСОБА_1 .

Зазначає, що додатковою угодою від 23 квітня 2012 року до кредитного договору було внесено ряд змін, в тому числі зменшено заборгованість по пені в розмірі 652,38 доларів США, додатковою угодою від 29 жовтня 2012 року до кредитного договору також зменшено заборгованість по пені в розмірі 400,85 доларів США. Вважає, що зміни за додатковими угодами до кредитного договору не потребували згоди ОСОБА_1 , оскільки є лише змінами, які зменшують зобов`язання позивача та відповідача ОСОБА_3 по погодженому ними кредитному договору №LVH9G100000226 укладеного ще 6 серпня 2007 року, а тому посилання позивача на порушення ст. 65 Сімейного кодексу України є безпідставним, оскільки такий стосується саме укладення договорів, а не внесення у них змін.

Окрім того вважає, що позивач пропустив трьох річний строк позовної давності, подаючи позов 21 серпня 2023 року до Личаківського районного суду м. Львова до AT КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , в якому просить визнати недійсними додаткові угоди від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року. Відтак просить застосувати строк позовної давності до усіх заявлених позовних вимог та ухвалити рішення, яким в повному обсязі відмовити в задоволенні позову.

Також на думку даного відповідача позивач не довів наявність порушення свого права, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

Протокольною ухвалою підготовчого засідання 16 листопада 2023 року судом за клопотанням представника відповідача визнано обов`язковою явку в судове засідання для надання пояснень по суті спору позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду.

Надалі справу неодноразово було призначено до розгляду в судових засіданнях, однак розгляд справи в таких було відкладено у зв`язку з неявками учасників справи, клопотаннями представників останніх про відкладення розгляду, а також оголошенням повітряних тривог.

В судовому засіданні 14 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 в вступному слові позов підтримала з мотивів, викладених у позовній заяві, зокрема оскільки її чоловіком було підписано додаткові угоди на які вона не давала згоди. На запитання учасників та суду вказала, що на даний час перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 , в 2012 року проживала разом з ОСОБА_3 та наразі проживає з ним. Підтвердила, що кошти за кредитним договором вони отримали та придбали житло, банк повністю виконав свої зобов`язання. Як в 2012 році ними сплачувались чергові платежі за кредитом точно не пригадує, а також не пам`ятає за що нараховувались штрафні санкції. Вказала, що про існування додаткових угод вона довідалась пів року тому. При цьому підтвердила, що був позов щодо поруки та їй відомо про рішення про визнання поруки припиненою, однак стверджує, що на момент звернення з таким позовом про додаткові угоди не знала.

Представник позивача ОСОБА_2 у вказаному судовому засіданні в вступному слові позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково вказав, що в 2021 році банк звернувся до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису, тоді ознайомились з документами та йому стало відомо про відсутність згоди ОСОБА_1 . Звернув увагу на те, що є рішення суду про припинення поруки. Наголосив, що позивач довідалась про існування додаткових угод в 2021 році.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Жарський І.Р. в судовому засіданні 14 лютого 2024 року в вступному слові проти позову заперечив з мотивів, викладених у відзиві. Зазначив, що позивач не довела, які інтереси сім`ї порушив ОСОБА_3 . Вказав, що ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї, угода не потребувала підпису дружини. Звернув увагу на те, що квартира перебуває в розпорядженні ОСОБА_3 . Просив застосувати строк позовної давності. На запитання суду вказав, що після підписання додаткових угод тіло кредиту змінилось, оскільки до такого було включено відсотки. Також збільшилась відсоткова ставка, надалі відсотки нараховувались на нове тіло кредиту. Вважає, що при збільшенні тіла кредиту в даному випадку згоди дружини не було потрібно, оскільки ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї.

Після дослідження доказів у справі представник позивача ОСОБА_2 надав додаткові пояснення, у яких зазначив, що рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 ними оскаржено, однак апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Вказав, що позивач не відмовляється повертати саму заборгованість, однак не згідна з сумою встановлених відсотків.

Представник відповідача ОСОБА_4 в додаткових поясненнях зазначив, що рішення про стягнення заборгованості набрало законної сили. Звернув увагу на те, що позивач визнала, що проживає однією сім`єю з ОСОБА_3

14 лютого 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р., згідно з яким просить відмовити повністю в задоволені позову ОСОБА_1 та стягнути з позивача судові витрати.

Звертає увагу на правовий висновок щодо застосування норм ст. 65 СК України, викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 листопада 2019 року в справі №569/7631/15-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 30 червня 2021 року про те, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Також посилається на положення ч. 1 ст. 651, ст. 653 ЦК України вказуючи, що з врахуванням змісту таких оскільки ОСОБА_1 не є, та не була стороною по кредитному договору №LVH9G100000226 укладеному 6 серпня 2007 року ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», а тому отримання згоди від неї для укладення кредитного договору, а відтак і на укладення додаткових угод діюче законодавство України не передбачає. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/1744/23 від 6 вересня 2023 року, яке набрало законної сили, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 позов банку задоволено і стягнено саме з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року та додаткових угодах, які є оспорюванні у даній справі. Відтак вважає, що посилання позивача на порушення норм ст. 65 СК України при укладенні оспорюванних додаткових угод до кредитного договору є безпідставним, оскільки дана норма права стосується саме укладення договорів стосовно розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні 7 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, вважали за можливе завершити розгляд справи та просили задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Жарський І.Р. у вказаному судовому засіданні проти позову заперечив, також вважав за можливе завершити розгляд справи, в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в дане судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце такого, повторно не з`явився, явку свого представника не забезпечив, відзиву на позов, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших клопотань чи заяв по суті справи до суду не подав. За таких обставин суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутності даного відповідача.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 17 липня 2004 року уклали шлюб, зареєстрований Джурівською сільською радою Снятинського р-ну Івано-Франківської обл., про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №5 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 (а.с. 41).

6 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого являється АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 укладено договір №LVH9G100000226, відповідно до умов якого (п. 7.1) банк надав позичальнику кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 6 серпня 2007 року по 5 серпня 2032 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20000 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 5625 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору (а.с. 8-12).

Згідно з додатком №1 до вказаного вище договору - графіком погашення кредиту, сума кредиту становила 20000 дол. США, процентна ставка 12 % річних, місячний платіж 66,67 дол. США (а.с. 13-18).

Того ж дня 6 серпня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В., зареєстрованого в реєстрі за №1633, відповідачем ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 33-34).

Окрім того, 6 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки квартири, яким в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 35-40).

При цьому п. 12.6 вказаного договору іпотеки було визначено, що предмет іпотеки перебуває у спільній власності подружжя і переданий в заставу за згодою дружини іпотекодавця ОСОБА_1 . Наведене підтверджується заявою ОСОБА_1 від 6 серпня 2007 року, поданою приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Журомській М.В., згідно з якою позивач надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на купівлю та одночасну передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 32).

23 квітня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, якою внесено ряд змін у такий. Зокрема сторонами досягнуто домовленості що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 652,38 доларів США. А також викладено п.7.1 кредитного договору у новій редакції, а саме, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 6 серпня 2007 року по 5 серпня 2032 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 25860,73 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Згідно додатку до вказаної угоди, щомісячний платіж зріс до 370,35 дол. США (а.с. 19-25).

29 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником ОСОБА_3 укладено ще одну додаткову угоду до кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року, у якій також визначено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 652,38 доларів США. А також викладено п. 7.1 кредитного договору аналогічно як і в додатковій угоді від 23 квітня 2012 року з зазначенням, що надається кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 25860,73 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Однак в додатку до додаткової угоди розмір щомісячного платежу вказано 400,19 дол. США (а.с. 26-31)

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року у справі №463/2979/21, провадження №2/463/1055/23, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано припиненим зобов`язання за договором поруки №LVH9G100000226/2 укладеним 28 листопада 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року (а.с. 47-48, 54-59; https://reyestr.court.gov.ua/Review/100870053).

Даним рішенням окрім наведених вище обставин встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , було укладено договір поруки №LVH9G100000226/2 від 28 листопада 2011 року у відповідності до умов якого поручитель взяла на себе зобов`язання відповідати за виконання позичальником зобов`язань за умовами кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року. При цьому, п. 2 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Суд встановив, що після укладення договору поруки від 28 листопада 2011 року між банком та позичальником було укладено дві додаткові угоди від 23 квітня 2012 року та від 23 квітня 2013 року, за умовами яких зобов`язання боржника за кредитним договором змінились. А саме збільшилась сума позики з 20000 доларів США для купівлі квартири та 5625 доларів США на сплату страхових платежів на 25860,73 доларів США для купівлі квартири та 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів. Відсоткова ставка з 1% зросла до 1,17% на місяць, а також встановлено штраф в розмірі 652,38 доларів США за порушення будь яких зобов`язань, визначених додатками до додаткових угод. Місячний платіж боржника зріс з 66,67 дол. США до 400,19 дол. США. Відтак суд вважав доведеним факт збільшення обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року на підставі додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року, яке відбулося без наявності згоди та без відома поручителя, у зв`язку з чим прийшов до висновку про припинення зобов`язання позивача, як поручителя за договором від 28 листопада 2011 року з моменту збільшення обсягу основного зобов`язання.

Постановою Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року залишено без змін (а.с 42-46; https://reyestr.court.gov.ua/Review/106180288). В своїй постанові апеляційний суд підтвердив висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як поручитель письмової згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності не надавала і про такі зміни повідомлена не була, а відтак збільшення обсягу відповідальності позичальника за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року відбулося без наявності згоди та без відома поручителя ОСОБА_1 , що є підставою для припинення зобов`язання позивача, як поручителя за договором від 28 листопада 2011 року з моменту збільшення обсягу основного зобов`язання.

Поставною Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року залишено без змін (а.с. 49-53; https://reyestr.court.gov.ua/Review/109132304).

Окрім того рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 вересня 2023 року у справі №463/1744/23, провадження №2/463/1025/23, задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року у розмірі 64960,84 доларів США, а також судовий збір у розмірі 35624,52 грн. (а.с. 93-100; https://reyestr.court.gov.ua/Review/113339207).

При ухваленні даного рішення судом було взято до уваги вказані вище додаткові угоди до кредитного договору від 23 квітня 2012 року та від 29 жовтня 2013 року, а також встановлено, що ще 14 червня 2011 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем ОСОБА_3 було також укладено додаткову угоду, умовами якої врегульовано питання заборгованості, яка виникла на той час, а також передбачено, що за умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 24604,14 доларів США для купівлі квартири і 10229,14 доларів США на сплату страхових платежів на строк до 5 серпня 2032 року та зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Сторони також погодили новий графік погашення кредиту.

При цьому згідно з наданим позивачем суду у вказаній справі розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 17 лютого 2023 року загальний розмір такої становив 103757,50 доларів США, з яких: 26940,87 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 33155,17 доларів США - заборгованість за відсотками; 4510,38 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 39151,08 доларів США - пеня. АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом з метою стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 64960,84 доларів США, з яких: 26940,87 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 33155,17 доларів США - заборгованість за відсотками; 4510,38 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 354,42 доларів США - пеня за період з 1 грудня 2014 року по 31 травня 2015 року.

Відтак вирішуючи вимоги позивача щодо визнання недійсними додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року до кредитного договору суд враховує те, що відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 65 СК України передбачено право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Зокрема частиною 4 даної статті Кодексу визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому згідно з ч. 1 вказаної статті Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 даної статті визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Частиною 3 такої передбачено випадки, у яких вимагається письмова згода другого з подружжя, а саме для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, однак у даному випадку йде мова саме про укладення договорів щодо розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З врахуванням наведених вище норм укладений 6 серпня 2007 року відповідачем ОСОБА_3 з ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №LVH9G100000226 створює обов`язки для його дружини позивача ОСОБА_1 , оскільки на підставі такого банком було надано позичальнику кредит в тому числі для купівлі квартири, яку в подальшому того ж дня 6 серпня 2007 року було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартири, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина визнається позивачем в позовній заяві.

Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Абзацом 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України визначено, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Одним з різновидів договорів, передбачених ЦК України є кредитний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 даного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вже зазначалось вище, положеннями статті 65 СК України визначено правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, та передбачено право дружини на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №462/2662/20, на яку посилається представник банку, викладено правовий висновок про те, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц, від 9 червня 2020 року у справі №522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі №333/324/18, від 5 листопада 2020 року у справі №619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі №133/2718/18.

Як вже зазначалось судом вище, кредитний договір №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року був укладений ОСОБА_3 з ЗАТ КБ «Приватбанк» з метою придбання квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак з врахуванням положень ч. 4 ст. 65 СК України такий договір створює обов`язки для позивача та наведений правовий висновок Верховного Суду не може бути застосований до існуючих між сторонами правовідносин.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не надавалось письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_3 кредитного договору. При цьому суд звертає увагу на те, що даний кредитний договір позивачем не оскаржується, як не оскаржується і додаткова угода до такого від 14 червня 2011 року, якою теж вносились зміни до кредитного договору. Позивач не заперечує того факту, що їй було відомо про укладення кредитного договору, що додатково підтверджується наданням останньою письмової згоди на купівлю та передачу в іпотеку квартири, що була придбана за кредитні кошти. При цьому в судовому засіданні стороною позивача було підтверджено, що банком повністю виконано свої зобов`язання за кредитним договором, а також наявність у позивача обов`язку щодо повернення заборгованості за таким.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 653 Кодексу у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. При цьому ч. 1 ст. 654 такого встановлено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Зі змісту оспорюваних додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року до кредитного договору №LVH9G100000226 вбачається, що такі не є окремими правочинами, оскільки ними лише оформлено внесення змін до основного кредитного договору №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року. Підписанням таких банком фактично було здійснено реструктуризацію наданого кредиту з врахуванням існуючої на той час у позичальника заборгованості, при цьому додатковою угодою від 23 квітня 2012 року суму заборгованості позичальника ОСОБА_3 було зменшено на 618,58 доларів США шляхом списання пені на вказану суму, а додатковою угодою від 29 жовтня 2013 року - зменшено таку на 777,38 доларів США.

Відтак, з врахуванням наведених вище положень ст.ст. 651, 654 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не була стороною кредитного договору та не надавала згоди на укладення такого, її згода на укладення додаткових угод до такого також не була необхідною.

Окрім того, у позовній заяві представник позивача стверджує, що відповідач ОСОБА_3 уклавши спірні додаткові угоди збільшив обсяг відповідальності позивача ОСОБА_1 спільним майном (квартирою), переданим в іпотеку

Так частинами 2-4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Статтею 7 Закону передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону будь-яке збільшення основного зобов`язання або процентів за основним зобов`язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Таке збільшення підпорядковується пріоритету вимоги за будь-яким іншим зобов`язанням, забезпеченим предметом іпотеки, яка була зареєстрована до реєстрації відповідної зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії договору іпотеки квартири від 6 серпня 2007 року, укладеного відповідачем ОСОБА_3 за згодою позивача ОСОБА_1 , пунктами 1.2, 33.2 такого визначено, що за даним договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором №LVH9G100000226 від 6 серпня 2007 року по наданню кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 25625 доларів США на строк з 6 серпня 2007 року по 5 серпня 2032 року включно, з зазначенням умов погашення такого, розміру відсотків за користування кредитом та інших умов аналогічно визначеним у первинному кредитному договорі. Предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , сторони визначили, що вартість такої складає 126250 грн.

Пунктом 16.9 договору іпотеки визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати з утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Водночас, хоч додатковими угодами від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року до кредитного договору №LVH9G100000226 і було внесено зміни до такого, як вже зазначалось вище, даними угодами здійснено реструктуризацію існуючої на той час заборгованості за кредитним договором, при цьому предмет іпотеки залишився незмінним належна подружжю квартира, а відтак твердження сторони позивача про збільшення обсягу відповідальності позивача ОСОБА_1 спільним майном є безпідставним.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вказує Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19, вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Так зі змісту позовної заяви вбачається, що на думку сторони позивача висновки суду, викладені у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року у справі №463/2979/21, щодо того, що укладення додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року, внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності позичальника, відбулося без наявності згоди та без відома ОСОБА_1 як поручителя, а відтак зобов`язання останньої за договором поруки підлягало припиненню, підлягає аналогічному трактуванню під час застосування положень ч. 2 ст. 65 СК України як те, що такі угоди підлягають визнанню недійсними, оскільки укладались без згоди ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_3 . Водночас, суд не може погодитись з таким твердженням, оскільки, як вже неодноразово зазначалось вище, додаткові угоди від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року не мають характеру окремих правочинів, такими лише вносились зміни до первісного кредитного договору. На відміну від договору поруки, нормами щодо правового регулювання якого у редакції, чинній на момент укладання такого, було передбачено, що порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч. 1 ст. 559 ЦК України), положення СК України не містять норм про те, що зміна вже існуючого договору потребує згоди другого з подружжя, та що відсутність такої згоди може бути підставою для визнання таких змін, в тому числі оформлених у вигляді додаткових угод, недійсними. З врахуванням наведеного на думку суду положення ч. 2 ст. 65 СК України не можуть бути застосовані до даного випадку, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

У даній справі вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд також враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності).

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так представником відповідача у відзиві заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, подаючи позов про визнання недійсними додаткових угод від 23 квітня 2012 року та 29 жовтня 2013 року до Личаківського районного суду м. Львова лише 21 серпня 2023 року. При цьому дійсно в позовній заяві сторона позивача жодним чином не мотивує підстав звернення з таким позовом через десять років з дня укладення спірних додаткових угод, клопотання про поновлення позовної давності позивачем чи її представником не заявлялось. Позивач та її представник в судовому засіданні вказали, що про існування додаткових угод позивачу стало відомо лише в 2021 році, однак жодних доказів на підтвердження своїх тверджень ними не було надано та суд критично ставиться до таких, оскільки позивач підтвердила, що на даний час надалі перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 та проживає з ним, проживала з останнім також в час укладення оспорюваних угод.

Водночас відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

З врахуванням наведеного вище, оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову за змістом такого, підстави для застосування строку позовної давності відсутні, та суд відмовляє узадоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до переконання про повну відмову в задоволенні позову, відтак з урахуванням вимог ч. 2 ст. 164 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. Щодо судових витрат відповідачів, то питання розподілу таких судом не вирішується, оскільки доказів їх понесення відповідачами суду на час ухвалення рішення не надано.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 158, 223, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

постановив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 ;

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570.

Суддя: Стрепко Н.Л.