ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/7966/15-ц Номер провадження 22-ц/814/373/24Головуючий у 1-й інстанції Черняк В.Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судці Чумак О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року, ухвалене суддею Черняк В.Г., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

встановила:

У серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому посилається на те, що відповідачка отримала від банку кредитні кошти у сумі 151 500,00 грн. на термін до 14.01.2028, та зобов`язалася повернути кредит у строки та на умовах визначених вказаним кредитним договором. Проте не виконувала належним чином зобов`язання, що призвело до заборгованості, розмір якої станом на 07.10.2015 становить 512775,88 грн. та складається з 58201,55 грн. заборгованості за кредитом, 159411,60 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 295162,73 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань.

З урахуванням поданих у жовтні 2015 року уточнень до позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» остаточно просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № НАЕ2G9 від 14.01.2008, укладеним між нею та позивачем, у сумі 313013,37 грн та судові витрати, посилаючись на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.01.2013 з відповідачки на користь банку стягнуто заборгованість за цим же договором у сумі 228 218,27 грн., тому позивач вважає, що з відповідачки слід стягнути різницю заборгованості у сумі 313 013,37 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №НАЕ2G9 від 14.01.2008 року у сумі 193 205,67 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 42972,14 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з серпня 2014 року по 07.10.2015 року в розмірі 121551,81 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 28681,72 грн., що утворилась за період з 27.10.2012 по 07.10.2015.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

11.02.2022 ОСОБА_2 звернулась до місцевого суду з заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Розпорядженням Голови Верховного суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова змінено на Київський районний суд м. Полтава.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 травня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 27 січня 2016 року у цивільній справі №644/7966/15-ц відмовлено.

На заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27.01.2016 року за допомогою засобів поштового зв`язку адвокат Панасенко П. П., який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.01.2013 з відповідачки на користь банку стягнуто заборгованість за цим же договором у сумі 228 218,27 грн., до якої увійшли тіло кредиту, проценти та пеня. Отже звернення позивача до суду з позовом до відповідачки у листопаді 2012 року змінено умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. З огляду на вказане банк не мав права здійснювати нарахування процентів згідно ст. 1048 ЦК України та штрафних санкцій, оскільки відповідальність за невиконання зобов`язань надалі передбачена ст. 625 ЦК України. Одна таких вимог банком до відповідачки не пред`являлося. Тому відповідач вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а в позові слід відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

У судове засідання в режимі відеоконференції з`явилися представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачки та позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, що 14.01.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № HAE2G9, згідно умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 151500,00 гривень на термін до 14.01.2028 року та зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом, в строки та в порядку, встановленими договором.

Згідно пункту 2.4 договору позичальник зобов`язується щомісячно до 14 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2018,30 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у кредитора. Останню плату ануїтентного платежу здійснити не пізніше 14.01.2028.

Пунктом 2.6 договору передбачено черговість виконання зобов`язань у рахунок погашення кредиту та відсотків, виходячи з даної черговості.

У пункті 6.2 договору визначено, що згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених в п. п. 1.1, 2.4 договору, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в п. 1.1, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 8.9 договору сторони погодили, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачений цим підпунктом. Зокрема, у разі порушення позичальником кредитної дисципліни.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 січня 2013 року у справі № 2029/6347/2012, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 12.06.2013, стягнуто з ОСОБА_2 на корить ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HAE2G9 від 14.12.2008, що утворилась станом на 26.10.2012 року в сумі 225958,69 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 58201,55 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 116439,46 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 51317,68 грн. та 2259,58 грн. судових витрат, а всього 228218,27 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за ОСОБА_2 утворилась заборгованість за договором № HAE2G9 від 14.12.2008, яка за період з 27.10.2012 року по 07.10.2015 року становить 315498,91 гривень та складається з: заборгованості по процентам за користування кредитом 42972,14 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 243845,05 грн; штрафу (процентна складова) в розмірі 28681,72 грн. (а.с. 112-114 т.1).

Встановивши, що між сторонами існують кредитні правовідносини; позивач зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, тоді як відповідач не виконувала належним чином умови договору, з урахуванням уточнених позовних вимог та рішення суду від 25 січня 2013 року у справі №2029/6347/2012, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №НАЕ2G9 від 14.01.2008 року у сумі 193205,67 грн., яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 42972,14 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з серпня 2014 року по 07.10.2015 року в розмірі 121551,81 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 28681,72 грн., що утворилась за період з 27.10.2012 по 07.10.2015.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вказувалося вище, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 січня 2013 року у справі № 2029/6347/2012, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 12.06.2013 (а.с. 185-188 т.1), стягнуто з ОСОБА_2 на корить ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HAE2G9 від 14.12.2008, що утворилась станом на 26.10.2012 року в сумі 225958,69 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 58201,55 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 116439,46 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 51317,68 грн. та 2259,58 грн. судових витрат, а всього 228218,27 грн.

Тобто, звернувшись у листопаді 2012 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором № HAE2G9 від 14.12.2008, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України відсотків та пені за порушення умов договору. Відповідно кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Отже позивач не мав права нараховувати відповідачці передбачені договором проценти, штраф та пеню за кредитом.

Вимог про стягнення з відповідачки коштів за невиконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України позивач в рамках цієї справи не заявляв.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову банку.

Висновки колегії суддів апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, наданими у постановах ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Сторона відповідача 26.09.2023 засобами поштового зв`язку подала до апеляційного суду клопотання про розподіл витрат в порядку ст. 141 ЦПК України, зокрема на правничу допомогу, надану ОСОБА_2 адвокатом Панасенко П.П. при розгляді цієї справи, розмір яких, відповідно наданих стороною відповідача до клопотання документів, становить 16 500,00 грн. (том 2 а.с.46-59).

Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке обґрунтоване неспівмірністю їх розміру.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши надані сторонами клопотання та докази, дійшла такого висновку.

Згідно статті 382 ч.1 п. 4 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги; нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Відповідно до матеріалів справи, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» за подання до суду першої інстанції позову та уточнення до нього у цій справі сплачено судовий збір у такому розмірі: 3654 грн, 1041,20 грн, 37,28 грн (т.1 а.с. 15, 70,69, 118).

Відповідачка ОСОБА_2 сплатила 4347,14 грн та 693,14 грн судового збору за подання апеляційної скарги (т. 2 а.с. 33,21).

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ч.2 ст. 141 ЦПК України закріплено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідачки, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати при розгляді цієї справи покладаються на позивача, а понесені відповідачкою витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у загальній сумі 5040,28 грн підлягають стягненню на її користь з позивача АТ КБ «ПриватБанк».

До клопотання про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу у сумі 16500,00 грн., адвокат Панасенко П.П. додав належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги від 24.01.2022, яким сторони передбачили всі істотні умови щодо надання правничої допомоги ОСОБА_2 при розгляді цієї справи; додаткових угод до нього, квитанцій про сплату відповідачкою адвокату за надані послуги, розрахунок суми витрат, пов`язаних з правничою допомогою, акту приймання-передачі наданих послуг (т. 2 а.с. 46-59).

З урахуванням наданих представником відповідача доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, клопотання представника позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заявлений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Панасенком П.П. відповідачці ОСОБА_2 при розгляді цієї справи, у сумі 16500,00 грн, є неспівмірним з обсягом проведених адвокатом робіт, з огляду на характер та предмет спору, складність справи, кількість та обсяг складених адвокатом документів, судових засідань, в яких сторона відповідача приймала участь. Враховуючи критерії реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності розміру витрат, колегія суддів приходить до висновку про можливість зменшити їх розмір. Отже з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідачки підлягають стягненню витрати за надану їй адвокатом Панасенком П.П. правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374 ч. 1 п. 2, статтею 376 ч. 1 п. п. З, 4, статтями 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районого суду м. Харкова від 27 січня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»() на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5040,28 грн судового збору (п`ять тисяч сорок гривень 28 копійок) та 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.02.2024.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді С.Б.Бутенко

Л.І.Пилипчук