ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2179/16-ц Номер провадження 22-ц/814/324/24Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2023 року, постановлене суддею Миронець О.К.

по справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, повернення сторін у первісний стан,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 19 жовтня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 800002294, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 40500,00 доларів США. Факт надання грошових коштів підтверджується, зокрема, випискою з особового рахунку ОСОБА_1 .

У порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 06 квітня 2016 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 34630,01 доларів США, за відсотками - 3287,85 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до умов договору АТ «Альфа-Банк» направляло боржнику вимогу про дострокове повернення кредиту, проте така вимога виконана не була, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

У зв`язку з вищевикладеним, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 37917,86 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 34630,01 доларів США, за відсотками - 3287,85 доларів США, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

31 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним, повернення сторін у первісний стан.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 не підписував розділ 2 «Загальні умови кредитування». Під час укладення кредитного договору № 800002294 від 19 жовтня 2007 року невідома особа підробила його підпис у зазначеному розділі, хоча в ньому містяться істотні умови кредитування. Зміст розділу № 2 йому відомий не був, тобто сторони правочину не досягли згоди з умов, які містяться в розділі № 2.

Крім того, при укладенні договору його не попередили про валютні ризики, не надали інформації щодо методики, яка використовується до визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язань під час погашення заборгованості, а тому кредитний договір від 19 жовтня 2007 року № 800002294 є таким, що укладений внаслідок введення його в оману стосовно умов кредитування. Також у діях відповідача наявний факт обману та недобросовісної підприємницької практики.

Незважаючи на зазначені порушення, станом на 27 жовтня 2015 року банк списав з його поточного рахунку грошові кошти в розмірі 55562,87 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 19 жовтня 2007 року № 800002294, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», та додатки до нього, а також у порядку статті 216 ЦК України застосувати реституцію та зобов`язати кожну сторону повернути другій у натурі все, що одержала на виконання договору від 19 жовтня 2007 року № 800002294, стягнути з АТ «Альфа-Банк» отримані від ОСОБА_1 грошові кошти в іноземній валюті в сумі 55562,87 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 800002294 у розмірі 37917,86 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 34630,01 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 3287,85 доларів США.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, повернення сторін у первісний стан відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що кредитний договір від 19 жовтня 2007 року № 800002294 був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, що передбачено нормами статті 1054 ЦК України, та які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Встановивши факт наявності заборгованості станом на 06 квітня 2016 року у загальному розмірі 37917,86 доларів США, існують правові підстави для задоволення первісних позовних вимог АТ «Альфа-Банк».

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на положення 217 ЦК України, виходив із того, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 січня 2021 року скасувано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (нова назва «Сенс банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (нова назва «Сенс банк») заборгованість за кредитним договором від 19.10.2007 № 800002294 в розмірі 37917,86 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 34630,01 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 3287,85 доларів США.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-банк» (нова назва «Сенс банк») про визнання кредитного договору недійсним, повернення сторін у первісний стан відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Альфа-банк» (нова назва «Сенс банк») місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 , як позичальник, повністю схвалив укладений договір, отримав кредитні кошти на виконання його умов та в подальшому здійснював виконання взятих за себе зобов`язань за договором.

Проте, починаючи з вересня 2015 року порушував умови кредитного договору, своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повертав, внаслідок чого станом на 06.04.2016 ОСОБА_1 має прострочену заборгованість у загальному розмірі 37917,86 доларів США, яка підлягає стягненню з останнього на користь позивача.

Підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-банк» (нова назва «Сенс банк») про визнання кредитного договору недійсним, повернення сторін у первісний стан суд першої інстанції вказав пропуск строку позовної давності та відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс банк» відмовити у повному обсязі та задовольнити в повному обсязі його зустрічний позов, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом не було враховано висновки та вказівки Верховного Суду викладені у постанові від 26 жовтня 2022 року, якою дану справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Від представника АТ «Сенс банк» адвоката Луньової А.Г. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800002294, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у сумі 40 500,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та строком остаточного повернення кредиту - 19 жовтня 2027 року.

Згідно з п. 1 розділу № 1 Базових умов кредитування кредитний договір складається з двох розділів, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають невід`ємну частину цього договору).

Пунктами 2.9, 2.10 розділу № 1 кредитного договору передбачено, що платежі з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, оплата вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника здійснюється у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням всіх супутніх послуг, який є додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. Детальний розпис сукупної вартості кредиту, з урахуванням реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду, предмету та вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника визначені додатком № 1 до цього договору.

Позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачувані платежі. Повернення кредиту (його частини) та сплати процентів за користування ним здійснюється позивальником у порядку, передбаченому додатком № 1 до цього договору. Інші істотні умови цього договору викладені в розділі № 2 («Загальні умови кредитування»), який є невід`ємною частиною цього договору. Підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірника цього договору в дату його укладання та ознайомлення ним у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та зазначення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає в Україні законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, умовами відкриття, ведення та закриття поточного рахунку та розміром тарифів та його обслуговування, у тому числі пов`язаних із отриманням та поверненням кредиту, які йому роз`яснені та зрозумілі (пункт 3, 4, 7 розділу № 1 кредитного договору).

Відповідно до висновку від 19 жовтня 2015 року № 2-19/10, складеного Українським центром судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 на 5 аркуші розділу № 2 «Загальні умови кредитування» в електрофотографічній копії кредитного договору від 19 жовтня 2007 року № 800002294, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Станом на 06 квітня 2016 року ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 34 630,01 доларів США та за відсотками 3 287,85 доларів США, а всього - 37 917,86 доларів США, яку банк просить стягнути в судовому порядку.

Задовольняючи позов ПАТ «Сенс Банк» суд першої інстанції прийшов до висновку про його обґрунтованість та доведеність факту невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, жодних доказів на спростування розміру кредитної заборгованості та її складових, власного розрахунку боргу ОСОБА_1 не надано

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Обґрунтування наявності обставин, на які посилається позивач, як на підстави позову, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що повинно відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 800002294, відповідно до умов якого банк надав відповідачу грошові кошти у сумі 40 500,00 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та строком остаточного повернення кредиту - 19 жовтня 2027 року.

Умовами правочину передбачено, що кредитний договір складається з двох розділів, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього договору, включаючи всі додатки до нього (додатки складають невід`ємну частину цього договору).

Відповідно до висновку від 19 жовтня 2015 року № 2-19/10, складеного Українським центром судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 на 5 аркуші розділу № 2 «Загальні умови кредитування» в кредитному договорі від 19 жовтня 2007 року № 800002294, укладеному між ОСОБА_1 та ЗАТ «Альфа-Банк», виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 207 ЦК України, правочин укладений між сторонами не відповідає вимогам закону, оскільки укладений за відсутності волевиявлення щодо усіх умов зобов`язання позичальника, так як він не підписав частину № 2 договору, яка стосується загальних умов кредитування, отже спірний договір є неукладеним, а відтак заборгованість за ним відсутня.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову АТ «Сенс-Банк» підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо пропуску останнім строку позовної давності.

Згідно з статею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (статті 236 ЦК України).

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину.

ОСОБА_1 є стороною кредитного договору № 800002294 укладеного між ним та ПАТ «Альфа-Банк» 19 жовтня 2007 року, тому з дня підписання частини № 1 цього договору міг довідатись про порушення своїх прав внаслідок не підписання частини № 2 цього договору. Так, частиною № 1 «Базові умови кредитування», визначено істотні умови кредитного договору, а саме предмет та мету договору, строк дії, відсоткову ставку, порядок погашення, сукупну вартість кредиту. В підписаній ОСОБА_1 частині № 1 кредитного договору чітко зазначено, що договір складається з двох частин, які нероздільно пов`язані між собою, а також, що інші істотні умови договору викладені в частині № 2 «Загальні умови кредитування». За таких обставин, перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним кредитного договору, розпочався з моменту підписання сторонами кредитного договору, який було укладено у жовтні 2007 року.

Таким чином, звернувшись до суду із зустрічним позовом липні 2020 року ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, що має наслідком відмову у задоволені позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, оскільки про це подав заяву відповідач у запереченнях на позов.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу надано копію договору про надання правничої допомоги від 25.03.2023, у п. 4.1 якого визначено, що гонорар складає 5000 грн. (т. 4, а.с. 142-144); копію акту виконаних робіт від 01.11.2023 до договору про надання правничої допомоги б/н від 25.03.2023 (т. 4, а.с. 145).

З огляду на викладене, беручи до уваги часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат між сторонами скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин