ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 301/431/20

провадження № 61-16518св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Сілан»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року у складі судді Пітерських М. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сілан» (далі - ТОВ «Сілан») звернулося до суду за позовом до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2002 року між ОСОБА_1 (як орендодавцем) та ТОВ «Сілан» в особі директора ОСОБА_2 (як орендарем), було укладено договір оренди дробильно-сортувального комплексу № 1.

Відповідно до умов вищевказаного договору орендодавець зобов`язується передати в оренду та оперативне управління орендарю майно (техніку) - дробильно-сортувальний комплекс (ДСУ-30), що складається з: загрузочного бункера із конвеєром (1 агрегат); дробилки щокової (1 агрегат); дробилки конусної (1 агрегат); грохотно-сортувального пристрою (1 агрегат); конвеєру (5 агрегатів, у тому числі запасний).

Згідно з акту приймання-передачі (без дати) орендодавець передав, а орендар прийняв вищевказану техніку.

Позивач вважав, що вказаний договір оренди від 14 травня 2002 року є незаконним, спрямований виключно на заволодіння майном ТОВ «Сілан», у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним згідно з положеннями статті 48 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Зазначав, що договір оренди від 14 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Сілан» не укладався та ніколи не виконувався. В обліку документах ТОВ «Сілан» не відображено жодних нарахувань за вказаним договором. Обладнання, яке начебто передано ОСОБА_1 в оренду, належить ТОВ «Сілан» на праві власності та використовується товариством у господарській діяльності, обліковується на його балансі.

Зі змісту оспорюваного договору оренди від 14 травня 2002 року вбачається, що він укладений між ОСОБА_1 , як орендодавецем, та ТОВ «Сілан», в особі директора ОСОБА_2 , як орендарем. Однак, відповідно до інформації, наданої 24 грудня 2019 року Головним управлінням статистики у Закарпатській області, станом на дату укладення договору оренди від 14 травня 2002 року в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (далі - ЄДРПОУ) керівником ТОВ «Сілан» був ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_2 став керівником ТОВ «Сілан» лише 21 жовтня 2010 року, про що було внесено запис № 5000342 про зміну керівника. Отже, ОСОБА_2 , не міг діяти від імені ТОВ «Сілан» та укладати будь-які договори. Крім того, печатка ТОВ «Сілан» знаходилася в діючого на той час керівника ОСОБА_3 . Тобто ОСОБА_2 не був представником, не був керівником ТОВ «Сілан», не мав жодних підстав та повноважень діяти від імені товариства, тому фактично волевиявлення товариства щодо укладення оспорюваного договору було відсутнє, що свідчить про невідповідність договору оренди вимогам законодавства. Жодних дій чи виконання такого договору з боку товариства ніколи не вчинялося, укладення договору оренди товариством в особі уповноваженого органу не схвалювалося.

Крім того, наявні правові підстави для визнання такого договору недійсним у порядку статті 232 ЦК України 2004 року, як такого, що спрямований на незаконне заволодіння майном товариства із настанням відповідних правових наслідків.

Позивач вказував, що умова договору оренди від 14 травня 2002 року в частині оплати за вимогою орендодавця не відповідає положенням законодавства, яке діяло на той час, а також звичаям ділового обороту для такого виду договорів. Так, ціна договору визначена з податком на додану вартість (далі - ПДВ), тоді як орендодавець не є платником такого податку згідно з положень діючого законодавства.

Договір оренди від 14 травня 2002 року, а також долучений до нього акт приймання-передачі є підробленими. Про існування таких документів ТОВ «Сілан» стало відомо при ознайомленні з матеріалами справи № 301/2824/19 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за договором оренди від 14 травня 2002 року, який пред`явлений ним лише у листопаді 2019 року. До цієї дати ОСОБА_1 ніяких вимог про стягнення заборгованості за договором оренди від 14 травня 2002 року до ТОВ «Сілан» не заявляв.

Позивач вважав, що перебіг позовної давності необхідно обчислювати з грудня 2019 року, коли він дізнався про порушення свого права та інтересу, тому строк для подання позовної заяви про визнання договору оренди від 14 травня 2002 року недійсним не пропущений.

Вищевказані порушення можуть свідчити про наявність під час укладення договору оренди від 14 травня 2002 року зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка спрямована на незаконне заволодіння майном та активами ТОВ «Сілан» і зупинення господарської діяльності товариства, що є окремою підставою для визнання такого договору недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).

Оспорюваним договором оренди від 14 травня 2002 року порушені права товариства, а саме недоторканість права власності та свобода підприємницької діяльності, а отже, у результаті визнання договору оренди від 14 травня 2002 року недійсним, права та інтереси товариства будуть відновлені.

Посилаючись на викладене, ТОВ «Сілан» просило суд визнати договір оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Сілан», недійсним з моменту його укладення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Сілан» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Сілан», суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання оспорюваного договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 недійсним та недоведеності заявлених вимог. Належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 з 08 травня 2002 року був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «Сілан» на постійній основі. 14 травня 2002 року між ОСОБА_1 (як орендодавцем) та ТОВ «Сілан» в особі директора ОСОБА_2 (як орендарем), було укладено оспорюваний договір оренди. Вказаний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР, оскільки договір від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою - директором ОСОБА_2, що узгоджується як із вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР, так і положенням пункту 10.10. Статуту товариства.Тобто, зміст правочину не суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За клопотанням позивача у справі було проведено судово-технічну експертизу документів, за результатами проведення якої експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - ЛНДІСЕ), надано висновок від 17 вересня 2020 року № 9282, згідно з яким встановлення абсолютного часу виконання документів (давність виконання, час нанесення реквізитів документів) не проводилося через відсутність необхідної приладної бази, тому дослідження для вирішення питань № 1 та № 2 ухвали про призначення судово-технічної експертизи документів не можуть бути виконані (абзац 2 розділу «Дослідження»). Отже, обставин, які б свідчили про підробленість оспорюваного договору оренди, висновком експерта від 17 вересня 2020 року № 9282 не встановлено.

Посилання позивача на те, що експерти обраної ним експертної установи не могли провести експертизу через проведення відповідачем ламінування всіх аркушів тексту договору є безпідставними, оскільки у висновку експерта чітко зазначено, що встановлення давності виконання тексту договору та часу нанесення реквізитів документів не проводиться через відсутність в установі необхідної приладної бази, а не ламінування документів. При цьому, клопотань про призначення повторної експертизи або призначення експертизи іншому експерту чи експертній установі позивачем не заявлено. Водночас, під час огляду у судовому засіданні оригіналів договору оренди від 14 травня 2002 року та акту приймання-передачі обладнання, свідок ОСОБА_2 підтвердив як факт підписання договору та передачі обладнання у 2002 році, так і справжність свого підпису на вказаних документах.

Доводи позивача про те, що укладення спірного договору не було спрямовано на настання реальних правових наслідків, оскільки такий насправді сторонами не укладався у 2002 році та ніколи не виконувався, зокрема, орендодавець до 2019 року не звертався до товариства з вимогою про сплату орендної плати і така товариством жодного разу з 2002 року не сплачувалася, що є свідченням фіктивності договору, є безпідставними, так як згідно з пунктів 2.2., 4.4. договору оренди: строк його дії до 31 грудня 2022 року; розрахунки по договору проводяться за письмовою вимогою орендодавця відповідно до фактичного строку оренди майна. Отже, непред`явлення орендодавцем протягом 2002-2019 років вимоги до товариства про сплату орендної плати та непроведення товариством оплати за користування майном протягом вказаного періоду не суперечить закону та умовам договору і не свідчить про фіктивність договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Сілан» залишено без задоволення. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 з 08 травня 2002 року був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «Сілан» на постійній основі, а доводи позивача, що у ТОВ «Сілан» не було посади генерального директора і ОСОБА_3 був «простим директором», який не мав повноважень на призначення виконавчого директора та видачу довіреностей ОСОБА_2, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Доводи позивача про підробленість наказів про призначення ОСОБА_2 на посаду директора, довіреності на укладення ОСОБА_2 договорів та трудової книжки ОСОБА_2 не підтверджені належними й допустимими доказами.

Твердження позивача, що у ОСОБА_2 були відсутні повноваження на укладення 14 травня 2002 року оспорюваного договору, так як до 2010 року ОСОБА_2 займав посаду головного інженера ТОВ «Сілан», а не директора, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем не надано доказів, а наявні докази, які спростовують це.

Щодо відсутності у матеріалах реєстраційної справи ТОВ «Сілан» відомостей про ОСОБА_2 як директора товариства станом на 14 травня 2002 року, про що вказував позивач, суд першої інстанції правильно вказав, що ця обставина не спростовує факту призначення ОСОБА_2 на посаду (виконавчого) директора товариства, оскільки згідно з Порядку державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 740 (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), такий не передбачав внесення до реєстру відомостей про виконавчого директора та інших осіб, які мають право на підставі виданої генеральним директором довіреності представляти інтереси товариства перед третіми особами чи укладати договори. Як вказаний Порядок, так і Закон України «Про господарські товариства» та Закон України «Про підприємства в УРСР» містили вимоги лише щодо державної реєстрації змін в установчих документах товариства. До реєстру вносилися відомості тільки про керівника товариства, який має право діяти від імені товариства на підставі Статуту без довіреності. Такою особою в ТОВ «Сілан» був генеральний директор ОСОБА_3, а ОСОБА_2 , як директор товариства, який був призначений генеральним директором на посаду, у межах своїх повноважень, визначених пунктом 10.10. Статуту товариства, виконував делеговані йому генеральним директором повноваження.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що договір від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою - директором ОСОБА_2 . Укладення вказаного договору директором ОСОБА_2 відповідало вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР та положенням пункту 10.10. Статуту товариства. Отже, оспорюваний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР (який діяв на час укладення спірного договору), як щодо змісту, так і форми договору. Зміст правочину не суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Крім того, позивачем не доведено, що оспорюваний договір оренди є підробленим, що його текст виготовлено не у 2002 році, а значно пізніше. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року за клопотанням позивача призначено судову-технічну експертизу документів: вищевказаного оспорюваного договору та акту приймання-передачі, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ), на вирішення якої поставлено такі самі питання, що й у попередній експертизі. Згідно з висновку експертів від 24 травня 2023 року № 29823/22-34/17098/17099/23-34 відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан» у договорі оренди та в акті приймання-передачі обладнання нанесені за допомогою друкуючого пристрою з кольоровим струминним способом друку, тобто вони є зображеннями відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан», відповісти на інші поставлені питання не вдається можливим.

Разом з тим, положення статей 42, 44, 153, 154, 257 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення спірного договору, які регламентують вимоги щодо змісту, форми та істотних умов договору оренди, не містили вимог щодо обов`язкового проставлення на договорі печатки товариства та не ставили питання дійсності укладеного договору в залежність від наявності на тексті договору печатки підприємства. Згідно з вимог діючого на час укладення договору оренди від 14 травня 2002 року законодавства, наявність або відсутність відбитку печатки суб`єкта господарювання на документі не створювало юридичних наслідків. Отже, наявність або відсутність печатки на договорі оренди майна не свідчить ні про підробленість договору, ні про його не відповідність вимогам закону, ні про його укладення чи не укладення, та не є підставою для визнання такого договору недійсним. Водночас, допитаний судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 під час огляду в судовому засіданні тексту договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акту приймання-передачі обладнання без дати до вказаного договору оренди, підтвердив, що він підписував вказані документи і наявні на них підписи, виконані від імені «директора Феєр М. С.», належать йому.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Сілан», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов товариства задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Іршавського районного суду Закарпатської області.Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року справу за позовом ТОВ «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним, за касаційною скаргою ТОВ «Сілан» на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 рокупризначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ТОВ «Сілан» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи, не врахували, що оспорюваний договір оренди не відповідає вимогам закону, оскільки підписаний від імені ТОВ «Сілан» особою, яка в порядку, визначеному Статутом товариства, не обиралася до виконавчого органу товариства, не набувала прав, визначених Статутом товариства, не мала повноважень діяти від імені товариства та вчиняти правочини, за якими товариство могло набувати цивільних прав і обов`язків. Оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що також відповідає ознакам мнимої угоди. Оспорюваний договір укладений з метою штучного створення заборгованості у товариства та через процедуру її стягнення спрямований на незаконне заволодіння майном і активами товариства.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_3 не обирався генеральним директором товариства відповідно до вимог пункту 10.5. Статуту товариства. Факту обрання генерального директора ТОВ «Сілан» суди не встановили, як і не встановили підстав набуття ОСОБА_3 компетенції та повноважень, передбачених Статутом товариства, для генерального директора. Тому обраний 29 березня 2001 року загальними зборами директором товариства ОСОБА_3 не мав повноважень призначати директором ТОВ «Сілан» ОСОБА_2 з 01 жовтня 2001 року, оскільки відповідно до положень пункту 10.3. Статуту товариства обрання директора належить до виключної компетенції Зборів учасників товариства.

Суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги доводи товариства про те, що у ОСОБА_2 були відсутні повноваження на укладення 14 травня 2002 року оспорюваного договору, так як до 2010 року ОСОБА_2 займав посаду головного інженера ТОВ «Сілан», а не директора. Видана ОСОБА_3 як генеральним директором довіреність ОСОБА_2 не погоджувалася учасниками товариства відповідно до вимог пункту 10.7. Статуту товариства. При цьому, ОСОБА_2 не скористався довіреністю від 08 серпня 2001 року № 1 при укладенні оспорюваного договору оренди, а підписав договір як директор товариства без будь-яких правових підстав. У зв`язку з цим посилання апеляційного суду на положення статей 62, 64 ЦК Української РСР та положення пункту 10.10. Статуту товариства не відповідає фактичним обставинами справи та вимогам закону.

Крім того, суди не врахували, що оригінальний примірник договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акт приймання-передачі обладнання до цього договору, які знаходилися лише у ОСОБА_1 , вже у ході судового розгляду цієї справи були покриті ним плівкою (заламіновані), у зв`язку з чим піддалися термічній обробці.Ламінування оригіналів документів свідчать про те, що особа намагалася не зберегти докази, а навпаки прагнула унеможливити перевірку та надання технічною експертизою відповіді на питання про час виготовлення документів відносно дати вказаної у таких документах.З урахуванням стверджувальної позивачем обставини про те, що оспорюваний договір оренди не укладався у 2002 році, суди, з урахуванням поведінки відповідача з оригіналами документів, повинні були дійти до висновку, що більш вірогідними є аргументи позивача. Крім того наявні у справі два експертні висновки підтвердили, що зображення печатки ТОВ «Сілан» на документах зроблені шляхом друкування струменевим принтером, а не шляхом відтиску кліше печатки товариства.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з договором оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 між ОСОБА_1 (як орендодавцем) та ТОВ «Сілан» в особі директора ОСОБА_2 (як орендарем), укладено договір оренди дробильно-сортувального комплексу (ДСУ-30) (т. 1, а. с. 10-13).

Відповідно до предмету договору, орендодавець зобов`язався передати в оренду та оперативне управління орендарю майно (техніку) - дробильно-сортувальний комплекс (ДСУ-30), що складається з: загрузочного бункера із конвеєром (1 агрегат); дробилки щокової (1 агрегат); дробилки конусної (1 агрегат); грохотно-сортувального пристрою (1 агрегат); конвеєру (5 агрегатів, у тому числі запасний).

Згідно з із пункту 2.1. договору оренди сторони набувають прав та обов`язків за цим договором, а договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

Строк дії договору - до 31 грудня 2022 року (пункт 2.2. договору).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що орендна плата за оренду майна становить 1 000 (одну тисячу гривень 00 коп.) за місяць, у тому числі ПДВ.

Пунктом 4.4. договору визначено, що розрахунки по договору проводяться за письмовою вимогою орендодавця, відповідно з фактичним строком дії оренди комплексу ДСУ-30.

Згідно з акту приймання-передачі (без дати) орендодавець передав, а орендар прийняв вищевказану техніку (т. 1, а. с. 14).

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2019 року відкрито провадження у справі № 301/2824/19 за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за вказаним договором оренди (т. 1, а. с. 20).

Відповідно до пунктів 10.1., 10.5. Статуту ТОВ «Сілан»: вищим органом управління товариства є збори учасників; збори учасників товариства обирають генерального директора строком на 5 років (т. 2, а. с. 179-189).

Тобто, відповідно до пункту 10.5. Статуту товариства вищий орган управління товариства - збори учасників обирають саме генерального директора товариства.

Згідно з Протоколу від 29 березня 2001 року № 1 проведено установчі збори засновників по створенню ТОВ «Сілан», на якому вирішено про створення товариства, визначення статутного фонду, підписано Установчий договір та затверджено Статут ТОВ «Сілан». На вказаних зборах директором ТОВ «Сілан» обрано ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 193).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація ТОВ «Сілан» проведена 01 червня 2001 року (т. 1, а. с. 7-9).

Згідно з вказаного витягу, особою, яка обрана до органу управління юридичної особи та уповноважена представляти інтереси юридичної особи у правовідносинах з третіми особами або особою, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі, підписувати договори - зазначено ОСОБА_3 .

Пунктом 10.7. Статуту товариства передбачено, що генеральний директор без довіреності діє від імені товариства та самостійно вирішує наступні питання, у тому числі, видає довіреності.

Відповідно до пункту 10.10. Статуту товариства генеральний директор має право делегувати свої повноваження виконавчому директору, якого призначає своїм наказом.

Згідно з довіреності від 08 серпня 2001 року № 1 ТОВ «Сілан» в особі генерального директора ОСОБА_3., діючого на підставі Статуту товариства, довіряє ОСОБА_2 підписувати договори, пов`язані з фінансово-господарською діяльністю підприємства (т. 2, а. с. 216).

Відповідно до штатного розкладу ТОВ «Сілан», затвердженого наказом директора від 01 жовтня 2001 року, до штату товариства з 01 жовтня 2001 року введено одну посаду - директора з окладом 690 грн (т. 2, а. с. 217). Про наявність посад директора і генерального директора у штаті товариства свідчить і копія наказу генерального директора ТОВ «Сілан» від 01 січня 2002 року № 1 (т. 1, а. с. 55).

Наказом генерального директора ТОВ «Сілан» ОСОБА_3 від 01 жовтня 2001 року № 1 ОСОБА_2 з 01 жовтня 2001 року призначено на посаду директора ТОВ «Сілан» згідно з укладеним із ним контрактом (т. 2, а. с. 232).

Наказом генерального директора ТОВ «Сілан» ОСОБА_3. від 08 травня 2002 року № 12 ОСОБА_2 прийнято на постійне місце роботи на посаду директора товариства відповідно до укладеного із ним контракту (т. 2, а. с. 231).

Згідно з трудової книжки НОМЕР_1 , що заповнена на ім`я ОСОБА_2 , 08 травня 2002 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу в ТОВ «Сілан» на посаду директора, наказ від 08 травня 2002 року № 12, запис № 17.

20 вересня 2010 року ОСОБА_2 обраний генеральний директором ТОВ «Сілан», наказ від 20 вересня 2010 року № 3, запис № 18.

10 лютого 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи за згодою сторін відповідно до статті 36 КЗпП України, наказ без дати, від 10 лютого 2015 року, запис № 20.

Оригінал трудової книжки ОСОБА_2 оглянутий судом першої інстанції, її копія приєднана до матеріалів справи (т. 2, а. с. 218-221).

Допитаний судом першої інстанції у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 зазначив, що, працюючи на посаді головного інженера відкрито акціонерного товариства «Закарпатнерудпром», 01 жовтня 2001 року був прийнятий за сумісництвом на посаду директора ТОВ «Сілан». Згодом, з 08 травня 2002 року був прийнятий на посаду директора ТОВ «Сілан» на постійній основі.

З 01 жовтня 2001 року з доходів, отриманих ОСОБА_2 від роботи у ТОВ «Сілан», відраховувалися страхові внески до Пенсійного фонду України. Вказана обставина підтверджується індивідуальною відомістю про застраховану особу - ОСОБА_2 , копію якої приєднано до матеріалів справи, в якій зазначено, що з жовтня 2001 року (десятий місяць 2001 року) страхувальником - ТОВ «Сілан» код 31432108 - сплачено страхові внески з суми заробітку для нарахування пенсії - 690 грн, кількість днів стажу в місяці - 31. Сплата страхових внесків ТОВ «Сілан» (код 31432108) за застраховану особу - ОСОБА_2 проводилася до 2015 року (т. 2, а. с. 213-215).

За клопотанням позивача ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 02 червня 2020 року у справі призначено судово-технічну експертизу документів, на вирішення якої поставлено питання: 1. Чи відповідає давність виконання договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акт приймання-передачі обладнання без дати до договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1, укладеного між ТОВ «Сілан» та ОСОБА_1 , вказаній у договорі даті його укладення - 14 травня 2002 року? Коли такі документи були підписані сторонами та коли на ньому були нанесені печатки відносно дати 14 травня 2002 року? 2. Чи відповідає дата оригіналу договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акт приймання-передачі обладнання без дати, періоду часу нанесення на нього відтиску печатки(ок) підписантів?

Згідно з висновку експерта від 17 вересня 2020 року № 9282 (т. 2, а. с. 63-65) у Закарпатському відділенні ЛНДІСЕ та ЛНДІСЕ встановлення абсолютного часу виконання документів (давність виконання, час нанесення реквізитів документів) не проводиться через відсутність необхідної приладної бази, тому дослідження для вирішення питань № 1 та № 2 ухвали про призначення судово-технічної експертизи документів не можуть бути виконані (абзац 2 розділу «Дослідження»). Разом з тим у висновку експерт зазначив, що при дослідженні способу виконання відбитків печатки у наданих на дослідження документах, встановлено, що зображення відбитків круглої печатки ТОВ «Сілан» у договорі оренди дробильно-сортувального комплексу № 1 від 14 травня 2002 року та акті приймання-передачі обладнання без дати до договору оренди нанесені способом струминного друку за допомогою копіювально-множильної кольорової техніки. Цей спосіб нанесення зображення круглої печатки не відповідає способу нанесення відбитків печаток, які здійснюються еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою мастичного кліше.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року за клопотанням позивача у справі призначено судову-технічну експертизу документів: вищевказаного оспорюваного договору та акту прийому-передачі, проведення якої доручено експертам Київського НДІСЕ, на вирішення якої поставлено такі самі питання (т. 3, а. с. 176-177).

Згідно з висновку експертів від 24 травня 2023 року № 29823/22-34/17098/17099/23-34 записи і підписи у договорі оренди № 1, датованого 14 травня 2002 року та в акті приймання-передачі обладнання без дати, виконані кульковими ручами, спорядженими пастами чорного та синьо-фіолетового кольорів. Відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан» у договорі оренди та в акті приймання-передачі обладнання нанесені за допомогою друкуючого пристрою з кольоровим струминним способом друку, тобто вони є зображеннями відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан». Відповісти на питання ухвали: «Чи відповідає дата оригіналу договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акта приймання-передачі обладнання без дати, періоду часу нанесення на нього відтиску печатки(ок) підписантів?», не видається можливим у зв`язку з тим, що в договорі оренди № 1, датованого 14 травня 2002 року та в акті приймання-передачі обладнання без дати містяться не відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан», а зображення цих відтисків. Відповісти на питання ухвали: «Чи відповідає давність виконання договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акту приймання-передачі обладнання без дати до договору оренди дробильно-сортувального комплексу № 1 від 14 травня 2002 року № 1, укладеного між ТОВ «Сілан» та ОСОБА_1 , вказаній у договорі даті його укладення - 14 травня 2002 року? Коли такі документи були підписані сторонами та коли на ньому були нанесені печатки відносно дати 14 травня 2002 року?», не видається можливим через неможливість встановити час нанесення реквізитів у договорі оренди № 1, датованого 14 травня 2002 року та в акті приймання-передачі обладнання без дати, а саме: встановити, у який час виконані записи та підписи не видається можливим у зв`язку з тим, що вказані документи пройшли процес нанесення прозорої плівки (заламіновані); встановити, чи відповідає період виконання друкованих текстів у договорі оренди № 1, датованого 14 травня 2002 року та в акті приймання-передачі обладнання без дати, даті вказаній у досліджуваному договорі, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю індивідуалізуючих часових ознак, а також через відсутність методик із встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку; встановити час нанесення відтисків печатки від імені ТОВ «Сілан» не видається можливим, у зв`язку з тим, що в досліджуваних документах містяться не відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан», а зображення цих відтисків (т. 3, а. с. 202-206).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначенийзаконом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пред`являючи у лютому 2020 року позов про визнання договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 недійсним, ТОВ «Сілан», з посиланням як норми ЦК Української РСР, так і на норми ЦК України, вказувало, що:

- спірний договір оренди від імені товариства підписано особою, яка не мала відповідного обсягу повноважень, оскільки ОСОБА_2 14 травня 2002 року працював на посаді головного інженера ТОВ «Сілан», а не на посаді директора товариства, тому не мав право від імені товариства укладати договір оренди;

- спірний договір оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акт приймання-передачі обладнання без дати є підробленими, оскільки печатка товариства на вказані документи нанесена за допомогою копіювально-множинної кольорової техніки;

- спірний договір оренди між сторонами ніколи не укладався та не виконувався, його форма і зміст не відповідає вимогам діючого на той час законодавства;

- відповідне обладнання в оренду від ОСОБА_1 у 2002 році товариством не бралося, оскільки воно належить на праві власності товариству з 2001 року і було установлено на підприємстві, згідно з розробленого технічного паспорту. Договір оренди від 14.05.2002 року ніколи сторонами не виконувався і такий договір у товаристві не обліковувався.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки оспорюваний договір оренди дробильно-сортувального комплексу було укладено 14 травня 2002 року, спір щодо визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР. Цими нормами права вірно керувалися суди попередніх інстанцій.

За змістом статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 41 ЦК Української РСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 256 ЦК Української РСР за договором майнового найму наймодавець зобов`язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина друга статті 44 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня

1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам роз`яснено, що за правилами статті 48 ЦК Української РСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК Української РСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановленні особливі правила визнання угод недійними (статті 45-47, 49-58 ЦК Української РСР). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за статтею 48 ЦК Української РСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно з положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, встановивши на підставі статей 77-79 ЦПК України фактичні обставини справи, у сукупності проаналізувавши надані докази, дійшли правильного висновку, що позивач усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами існування підстав та обставин, передбачених статтями 48, 56 ЦК Української РСР, для визнання недійсним договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1, укладеного між ОСОБА_1 (як орендодавцем) та ТОВ «Сілан» в особі директора ОСОБА_2 (як орендарем).

Так, належними та допустимими доказами доведено, що ОСОБА_2 з 08 травня 2002 року був прийнятий на роботу на посаду директора ТОВ «Сілан» на постійній основі. Твердження позивача, що у ОСОБА_2 були відсутні повноваження на укладення 14 травня 2002 року оспорюваного договору, так як до 2010 року ОСОБА_2 займав посаду головного інженера ТОВ «Сілан», а не директора, суди обґрунтовано не взяли до уваги, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем не надано доказів. Доводи позивача, що у ТОВ «Сілан» не було посади генерального директора і ОСОБА_3 був «простим директором», який не мав повноважень на призначення виконавчого директора та видачу довіреностей ОСОБА_2 , є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. При цьому у вересні 2010 році ОСОБА_2 був обраний генеральним директором ТОВ «Сілан», що спростовує доводи позивача про відсутність у товаристві посади генерального директора.

Доводи позивача про підробленість наказів про призначення ОСОБА_2 на посаду директора товариства, довіреності на укладення ОСОБА_2 договорів та трудової книжки ОСОБА_2 є припущенням, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо відсутності у матеріалах реєстраційної справи ТОВ «Сілан» відомостей про ОСОБА_2 як директора товариства станом на 14 травня 2002 року, суди попередніх інстанцій правильно вказали, що ця обставина не спростовує факту призначення ОСОБА_2 на посаду (виконавчого) директора товариства, оскільки згідно з Порядку державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 740 (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), такий не передбачав внесення до реєстру відомостей про виконавчого директора та інших осіб, які мають право на підставі виданої генеральним директором довіреності представляти інтереси товариства перед третіми особами чи укладати договори. Як вказаний Порядок, так і Закон України «Про господарські товариства» та Закон України «Про підприємства в УРСР» містили вимоги лише щодо державної реєстрації змін в установчих документах товариства. До реєстру вносилися відомості тільки про керівника товариства, який має право діяти від імені товариства на підставі Статуту без довіреності. Такою особою в ТОВ «Сілан» був генеральний директор ОСОБА_3, а ОСОБА_2 , як директор товариства, який був призначений генеральним директором на посаду, в межах своїх повноважень, визначених пунктом 10.10. Статуту товариства, виконував делеговані йому генеральним директором повноваження.

Отже, судами попередніх інстанці правильно встановлено, що договір від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою - директором ОСОБА_2 . Укладення вказаного договору директором ОСОБА_2 відповідало вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР та положенням пункту 10.10. Статуту товариства. Тому оспорюваний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР (який діяв на час укладення спірного договору), як щодо змісту, так і форми договору. Зміст правочину не суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Доводи позивача про те, що укладення спірного договору не було спрямовано на настання реальних правових наслідків, оскільки такий насправді сторонами не укладався у 2002 році та ніколи не виконувався, зокрема, орендодавець до 2019 року не звертався до товариства з вимогою про сплату орендної плати і така товариством жодного разу з 2002 року не сплачувалася, що є свідченням фіктивності договору, є безпідставними, так як згідно з пунктів 2.2., 4.4. договору оренди: строк його дії до 31 грудня 2022 року; розрахунки по договору проводяться за письмовою вимогою орендодавця відповідно до фактичного строку оренди майна. Отже, непред`явлення орендодавцем протягом 2002-2019 років вимоги до товариства про сплату орендної плати та непроведення товариством оплати за користування майном протягом вказаного періоду не суперечить закону та умовам договору і не свідчить про фіктивність договору.

Крім того, позивачем не доведено, що оспорюваний договір оренди є підробленим, що його текст виготовлено не у 2002 році, а значно пізніше.

За клопотанням позивача у суді першої інстанції було проведено судово-технічну експертизу документів, за результатами проведення якої експертом ЛНДІСЕ надано висновок від 17 вересня 2020 року № 9282, згідно з яким встановлення абсолютного часу виконання документів (давність виконання, час нанесення реквізитів документів) не проводилося через відсутність необхідної приладної бази, тому дослідження для вирішення питань № 1 та № 2 ухвали про призначення судово-технічної експертизи документів не можуть бути виконані (абзац 2 розділу «Дослідження»).

Отже, обставин, які б свідчили про підробленість оспорюваного договору оренди, висновком експерта від 17 вересня 2020 року № 9282 не встановлено.

Крім того, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року за клопотанням позивача у справі було призначено судову-технічну експертизу документів: вищевказаного оспорюваного договору та акту приймання-передачі, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ, на вирішення якої поставлено такі самі питання, що й у попередній експертизі.

Згідно з висновку експертів від 24 травня 2023 року № 29823/22-34/17098/17099/23-34 відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан» у договорі оренди та в акті приймання-передачі обладнання нанесені за допомогою друкуючого пристрою з кольоровим струминним способом друку, тобто вони є зображеннями відтиски печатки від імені ТОВ «Сілан», відповісти на інші поставлені питання не вдається можливим.

Разом з тим, апеляційний суд вірно зазначив, що положення статей 42, 44, 153, 154, 257 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення спірного договору, які регламентують вимоги щодо змісту, форми та істотних умов договору оренди, не містили вимог щодо обов`язкового проставлення на договорі печатки товариства та не ставили питання дійсності укладеного договору в залежність від наявності на тексті договору печатки підприємства. Згідно з вимог діючого на час укладення договору оренди від 14 травня 2002 року законодавства, наявність або відсутність відбитку печатки суб`єкта господарювання на документі не створювало юридичних наслідків. Отже, наявність або відсутність печатки на договорі оренди майна не свідчить ні про підробленість договору, ні про його не відповідність вимогам закону, ні про його укладення чи не укладення, та не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 під час огляду в судовому засіданні тексту договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 та акту приймання-передачі обладнання без дати до вказаного договору оренди, підтвердив, що він підписував вказані документи і наявні на них підписи, виконані від імені «директора ОСОБА_2 », належать йому.

Посилання позивача на те, що експерти обраної ним експертної установи не могли провести експертизу через проведення відповідачем ламінування всіх аркушів тексту договору є безпідставними, оскільки у висновку експерта зазначено, що встановлення давності виконання тексту договору та часу нанесення реквізитів документів не проводиться через відсутність в установі необхідної приладної бази, а не ламінування документів.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює - на позивача (статті 12, 81 ЦПК України) та зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

При цьому суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору, як загальні засади цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доказування у цій справі, врахував те, що з дати укладення оспорюваного договору оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року № 1 пройшло більше 20 років.

Верховний Суд звертає увагу й на те, що до пред`явлення у лютому 2020 році вказаного позову ТОВ «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним передувало пред`явлення у листопаді 2019 року позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за вищевказаним договором оренди (справа № 301/2824/19).

Посилання ТОВ «Сілан» на те, що пред`явлення ОСОБА_1 вищевказаного позову у справі № 301/2824/19 є спробую незаконно заволодіти майном товариства, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене ґрунтується на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд ураховує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду ґрунтуються на припущеннях,

а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Судом під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, а тому відхиляються Верховним Судом.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець