РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 521/21176/23

провадження № 2/521/909/24

14 лютого 2024 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді Михайлюка O.A.,

при секретарі Родіоновій Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 14 грудня 2023 року за заявою представника позивача у справу залучено у якості співвідповідачів ОСОБА_2 , що мешкає в АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , що мешкає в АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є власником 5/6 частин квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 44 кв. м., житловою площею 26.7 кв. м., якою відкрито володіє, користується та проживає у ній, з моменту отримання її в дар від ОСОБА_4 за договором дарування, що був укладений 17.07.1998 року за № 5908, жодної інформації про те кому може належати 1/6 частка квартири позивач не має, жодна інша особа не з`являлась до квартири та не заявляла себе власником 1/6 частки та з огляду на це позивач вважає, що має право на набуття права власності на 1/6 частки квартири АДРЕСА_3 за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки він відкрито та безперервно володіє і користується квартирою АДРЕСА_3 як цілісним об`єктом.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, справу розглянути за відсутності сторони позивача.

Представник відповідача Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, письмовий відзив на позов у встановлений судом строк не подав, в ході розгляду справи заперечував проти задоволення позову.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик, оскільки як встановлено судом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають на території Республіки Білорусь.

01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Законом № 2783-IX від 01 грудня 2022 року передбачено зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР, у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, у встановлений судом строк відзив не подали.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , є власником 5/6 частин квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 44 кв. м., житловою площею 26.7 кв. м. на підставі договору дарування, що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 17.07.1998 року за № 5908.

Відповідно до Розпорядження органу приватизації від 05.05.1993 №6089 та Свідоцтва про право власності на житло від 05.05.1993 квартира АДРЕСА_3 була набута ОСОБА_4 у приватну власність шляхом її приватизації та передана у спільну часткову власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21.11.1997 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті відкрилася спадщина на частини квартири АДРЕСА_3 (спадкова справа №152/98).

З матеріалів спадкової справи №152/98, що заведена після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її мати ОСОБА_4 , яка відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-3560 від 12.06.1998 отримала у спадок 2/3 частки від спадкового майна, а саме від частини квартири АДРЕСА_3 .

Одночасно Свідоцтво про право на спадщину за законом №2-3560 від 12.06.1998 містить також інформацію про те, що свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку даної квартири не видавалося.

З матеріалів спадкової справи №152/98, що заведена після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що заяву про прийняття спадщини також було подано ОСОБА_6 , від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довіреності № 2-0-1380 від 21.04.1998 року, посвідченої державним нотаріусом державної нотаріальної контори Московського району міста Брест.

Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не видавалося відповідно до матеріалів спадкової справи.

Згідно договору дарування від 17.07.1998 року за № 5908 ОСОБА_4 відчужила свої 5/6 частин на квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 07.06.2000 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 відкрито володіє, користується та проживає у квартирі АДРЕСА_3 з дати її отримання в дар, тобто з 17 липня 1998 року, що підтверджується відомостями про місце реєстрації ОСОБА_1 .

Статтями 1 та 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави.

Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: визнання права.

Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018р., по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.»

Верховний Суд України в Постанові від 6.09.2018р., по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відкритість володіння означає, що воно є очевидним для усіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Ця позиція викладена і в Постанові Апеляційного суду Сумської області, від 30.10.2018р., по справі № 591/5490/17.

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно володіє, користується та проживає у квартирі АДРЕСА_3 , загальною площею 44 кв. м., житловою площею 26.7 кв. м.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Керуючись ст. 15,16, 316, 317, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 1,2, 4, 10, 12, 141, 265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 44 кв. м., житловою площею 26.7 кв. м. за набувальною давністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

14.02.24