Номер провадження: 22-ц/813/560/24
Справа № 509/4435/13-ц
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гандзія Д.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми вартості спільно набутого майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності,

встановив:

08.10.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що у період з травня 2002 року до липня 2013 року, він проживав однією сім`єю, вів спільне господарство без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . При цьому з жовтня 2005 року він та відповідачка проживали у належному відповідачці на праві особистої власності жилому будинку

АДРЕСА_1 . За час спільного проживання він та відповідачка за рахунок спільних коштів поліпшили зазначений жилий будинок: провели водопровід, облаштували каналізацію, прибудували веранду, гараж, зробили бетоне покриття двору, для чого придбали будівельні матеріали на загальну суму 112041 грн., а саме: пісок 5495 грн., щебінь 5500 грн., цемент 28600 грн., камінь 13900 грн., залізні листи 3000 грн., шифер 4720 грн., труби 3920 грн., металопластикові вікна 5860 грн., ворота 4000 грн., вхідні двері 1200 грн., цеглу 1520 грн., арматуру 1400 грн., металевий куток 570 грн., металевий провід 600 грн., профнастил 3950 грн., лісоматеріали, цвяхи та інше 20995 грн., стовпчики виноградні 2800 грн., інші матеріали 3026 грн. Крім того, за час спільного проживання він та відповідачка придбали рухоме майно загальною вартістю 14750 грн., зокрема: електрозварювальний апарат 1200 грн., турбинку 1000 грн., електродрель 1000 грн., електрорубанок 600 грн., бензопилу 1000 грн., два балони вуглекислоти 600 грн., гайковерт 1000 грн., механічну коробку передач для автомобіля «ВАЗ» 3000 грн., дві паливних апаратури для трактора марки «Т-40» 1600 грн., шуруповерт 300 грн., два комплекти ключів 750 грн., перфоратор 1100 грн. Також за час спільного проживання він та відповідачка за рахунок спільних коштів придбали супутникову антену, телевізор, електродуховку, два інкубатори, електрокамін, набір автослюсарних інструментів, постільну білизну, посуд та інше майно вартістю 35650 грн. Загальна вартість набутого ним та відповідачкою майна становить 162441 грн. Оскільки все майно залишилось у відповідачки, позивач просив стягнути з неї на свою користь 1/2 частину вартості спільно набутого майна в сумі 81220,50 грн. та судові витрати у вигляді сплати судового збору та за проведення експертизи (т.1, а.с.2-3).

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, та в остаточній редакції позову від 12.10.2015 року вказував, що за час спільного проживання з ОСОБА_2 ними було набуте також спільне майно загальною вартістю 42720 грн., зокрема: 2 тракторних причепи 8000 грн., 6 куб. метрів пиломатеріалів 12000 грн., домашня птиця 6000 грн., зерно 15000 грн., будівельний камінь 1700 грн., ворота 12000 грн., яке після припинення між ними спільного проживання залишилось у відповідачки.

З наведених підстав, в остаточній редакції позову від 12.10.2015 року, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь вартість 1/2 частини спільно набутого майна за час проживання, в сумі 141 606 грн. та судові витрати у розмірі 5 200 грн. (т.1, а.с.193-194).

18.11.2013 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначила, що з 10.02.2002 року до 12.06.2013 року проживала спільно однією сім`єю з позивачем і за цей період нею та позивачем було набуте лише рухоме майно загальною вартістю 104348 грн., а саме: автомобіль «Мерседес-Бенц НВ-100», д/н НОМЕР_1 - 24000 грн., трактор марки «Т-40» - 16000 грн., автомобіль марки «ВАЗ-2101», д/н НОМЕР_2 9600 грн., автомобільний причіп 2400 грн., тракторний причіп 4000 грн., культиватор 2400 грн., тракторний плуг 2400 грн., тракторний плуг 1600 грн., зварювальний апарат 800 грн., тиски 1200 грн., камін 400 грн., камін 300 грн., газова плита 400 грн., вентилятор 120 грн., прес-дробарка 3000 грн., ліжко 400 грн., посуд 425 грн., меблі ( стільці 6 шт., пуфик) 600 грн., м`ясорубка 100 грн., соковижималка 75 грн., закаточний ключ 75 грн., форма для хліба 70 грн., каструля 40 л 465 грн., терка для моркви 20 грн., терка для капусти 20 грн., 2 кришталевих вази 200 грн., попільничка 50 грн., 3 сковорідки 300 грн., 2 ножі 30 грн., турбінка 1000 грн., електрорубанок 600 грн., бензопила 1000 грн., 3 балони вуглекислоти 900 грн., механічна коробка передач для автомобіля марки «ВАЗ» 3000 грн., 2 паливних апаратури до трактора марки «Т-40» 1600 грн., шуруповерт 300 грн., гайковерт 1000 грн., 3 комплекти ключів 750 грн., 2 електрозварювальних апарати 2000 грн.., перфоратор 1100 грн., електронні ваги 250 грн., обладнання для супутникового телебачення 800 грн., телевізор 750 грн., електродуховка 400 грн., 2 інкубатори 550 грн., постільна білизна 1000 грн., посуд 1000 грн., садовий інструмент 1000 грн., будівельні матеріали 2000 грн., домашня худоба та птиця 11893 грн. При чому, як вказує позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , після припинення спільного проживання з ОСОБА_1 , останній забрав собі все зазначене майно. Крім того, вказала, що позов ОСОБА_1 не визнала, посилаючись на безпідставність і надуманість позовних вимог.

З наведених вище підстав, позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_2 просила суд поділити зазначене вище майно та стягнути з позивача на її користь судові витрати (т.1, а.с.39-41).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.09.2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено (т.2, а.с.167-174).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 просила рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.09.2021 року змінити, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість набутого майна в розмірі 1/2 частки у розмірі 78 682 грн. + 2 600 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.182-184).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.11.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 було відкрито (т.2, а.с.191).

Разом з тим, у зв`язку із великою навантаженістю суддів Одеського апеляційного суду, ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.12.2021 року справа була призначена до розгляду по суті апеляційної скарги на 19.01.2022 року на 10 год. 00 хв. (т.2, а.с.193).

В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався через неналежне сповіщення учасників справи про час і місце судового засідання (т.2, а.с.197, 200, 205, 220, 232, 241).

Так, із матеріалів справи вбачається, що конверти, направлені на адресу заявника апеляційної скарги представника ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 та самого ОСОБА_1 повертались з різних підстав, а саме: «адресат відмовився (т.2, а.с.207, 209), за закінченням терміну зберігання (т.2, а.с.216, 218, 224, 226, 236, 238), (т.3, а.с.4-5, а.с.21, 23).

Крім того, судова повістка направлялась представнику ОСОБА_1 ОСОБА_3 на номер телефону, який вказаний в апеляційній скарзі НОМЕР_3 , згідно якого остання отримувала повістки на різні судові засідання (т.2 .а.с.228, 240, 243).

Більше того, колегією суддів було також враховано, що згідно відповіді з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання представника ОСОБА_3 вбачається, що остання знята з реєстрації місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 , у зв`язку із її смертю (т.3, а.с.9).

Стосовно повідомлення ОСОБА_2 слід зазначити, що остання поштову кореспонденцію не отримувала, а конверти повертались з відміткою «адресат відсутній» (т.2, а.с.203, 211, 222, 234).

Більше того, з відповіді наданої з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання ОСОБА_2 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.231), куди й направлялись судові повістки, однак отримані не були.

Разом з тим, слід зазначити, що в матеріалах справи був наявний ордер про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , проте, на виклик у судове засідання до Одеського апеляційного суду останній надав письмову відповідь, що договір про надання правової допомоги між ним та ОСОБА_2 розірвано (т.3, а.с.11).

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Таким чином, вживши усі можливих засобів задля повідомлення учасників справи, Одеським апеляційним судом 02.02.2024 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про слухання справи 14.02.2024 року о 15 год. 00 хв. в Одеському апеляційному суді, що в сенсі ч.11 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням (т.3, а.с.16-19).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 14.02.2024 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 26.02.2024 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції тривалий час (т.2, а.191), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Разом із тим, слід вказати, що у зв`язку із перебуванням судді-учасника колегії суддів Громіка Р.Д. у відпустці в період з 12 по 16 лютого 2024 року (т.3, а.с.25), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2024 року його було замінено на суддю Дришлюка А.І. (т.3, а.с.26-27).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, на які посилався первісний позивач, а тому підстави для задоволення його позову були відсутні.

З таким твердженням погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається з матеріалів справи, та не спростовано відповідачем, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У своїй Постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) Верховнии? Суд у складі Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, якии? не заперечував и? сам відповідач - не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначении? період однією сім`єю, а придбане одним із них маи?но є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання маи?на в інтересах сім`і?. Таким чином, факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Крім цього, в постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) Верховнии? Суд у складі Касаціи?ного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при і?х оцінці. У зв`язку з чим, показання свідків та спільні фотографії - не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання - є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Причому, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року наголошує: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Так у своїй постанові від 19 серпня 2019 року Верховний Суд України у справі № 588/350/15 вказав, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Також, належними доказами спільного проживання є документи, довідки про реєстрацію, свідоцтва про народження дітей, фотографії, листи тощо, що підтверджує факт ведення спільного господарства. Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у своєму позові вказував, що за час спільного проживання, він та відповідачка за рахунок спільних коштів поліпшили раніше вказаний житловий будинок, який належить ОСОБА_2 , однак дослідивши вищевказані доводи та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що будь-яких доказів на підтвердження цих фактів заявником надано не було.

Стосовно накладних щодо придбання будівельних матеріалів, які були придбанні начебто для поліпшення умов проживання, слід зазначити, що вказані накладні не свідчать про виконання самих робіт з поліпшення, та призначення цих будівельних матеріалів саме для цих робіт.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що згідно висновку судового експерта судової будівельно-технічної експертизи №30/22019 від 14.02.2020 року ОСОБА_5 , будівельні роботи з залиття бетоном двору розміром 25 х 2 м, про які вказував позивач, взагалі не було виявлено (т.2 а.с.93-99).

Разом з тим, будь яких доказів про те, що ОСОБА_2 залишила собі рухоме майно загальною вартістю 162 441 грн., зокрема: електрозварювальний апарат 1200 грн., турбинка - 1000 грн., електро-дріль 1000 грн., електрорубанок 600 грн., бензопила 1000 грн., два балони вуглекислоти 600 грн., гайковерт 1000 грн., механічна коробку передач для автомобілю «ВАЗ» - 3000 грн., дві паливних апаратури для трактора марки «Т-40» - 1600 грн., шуруповерт 300 грн., два комплекти ключів 750 грн., перфоратор 1100 грн., а також супутникову антену, телевізор, електро-духовку, два інкубатори, електрокамін, набір авто-слюсарних інструментів, постільна білизна, посуд та інше вартістю 35650 грн., матеріали справи не містять.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення, мотивуючи це тим, що претендує на 1/2 частку вкладених коштів, а саме: за висновком судової будівельно-технічної експертизи у даній справі від 16.02.2015 року (експерт Скибінська Т.М.), просить стягнути 78 682 грн. (половину вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів), та 2 600 грн. половину вартості проведеної експертизи.

Однак будь-яких доказів на підтвердження того, що ним були сплачені ці кошти за будівельні роботи і за будівельні матеріали, суду апеляційної інстанції надано не було.

Також слід вказати, що посилання ОСОБА_1 на те, що висновок судового експерта Чорної Ю.П. був складений за результатом нової експертизи а не повторної, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки з наданого раніше висновку судової будівельно-технічної експертизи у даній справі від 16.02.2015 року (експерт Скибінська Т.М.), вбачалось відсутність чіткої відповіді на поставлене запитання стосовно визначення вартості будівельних робіт, будівельних матеріалів, та обладнання, які були використані при будівництві веранди, гаражу, огорожі та бетонування двору.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

З цих підстав, за заявою ОСОБА_2 було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, яку було доручено судовому експерту Чорній Ю.П., на вирішення якої поставлені питання, щодо яких не було чіткої відповіді в попередній експертизі. а саме:

1.Які будівельні матеріали та обладнання, яка їх ринкова вартість та яка їх кількість була використана при будівництві гаражу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ?

2.Яка кількість шлакоблоку та інших будівельних матеріалів і обладнання було використано при будівництві веранди до будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка їх ринкова вартість?

3.Які будівельні матеріали, їх ринкова вартість та яка їх кількість були використані при будівництві огорожі довжиною приблизно 25 метрів по вказаній адресі ?

4.Якій розмір замощення, які будівельні матеріали, яка їх ринкова вартість та яка їх кількість були використані при його будівництві за вказаною адресою ?

5.Яка вартість робіт, які були виконані при будівництві вказаних об`єктів за вказаною вище адресою (т.2, а.с.90-91).

Згідно Висновку повторної судової будівельно-технічної експертизи від 14 лютого 2020 року, проведеної судовим експертом Чорною Ю.П. було встановлено наступне:

1.Ринкова вартість будівельних матеріалів, конструкцій та елементів, які були використані при будівництві веранди літ. «е» до житлового будинку літ. «Е», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає: 20 864,00 грн.

2.Ринкова вартість будівельних матеріалів, конструкцій та елементів, які були використані при будівництві гаражу літ «Ж», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , складає: 32 276,60 грн.

3.Ринкова вартість будівельних матеріалів, конструкцій та елементів, які були використані при будівництві огорожі з листів метало профілю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає: 19 839,05 грн.

4.На момент огляду експертом не було виявлено проведення будівельних робіт з залиття бетоном двору розміром 25 м х 2.

5.Загальна вартість будівельних робіт (без врахування ринкової вартості будівельних матеріалів), які були виконанні при будівництві гаражу літ. «Ж», веранди літ «е» та огорожі з листів металопрофілю, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визначена відповідно до вимог ДСТУ складає (з урахуванням ПДВ): 36 489,00 грн.

При цьому, зазначено, що до вищевказаних вартостей будівельних робіт та будівельних матеріалів не входить вартість прихованих робіт (матеріалів) (т.2, а.с.94-99).

Тобто, висновки повторної судової будівельно-технічної експертизи жодним чином не підтверджують первісних позовних вимог та заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 26.02.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк