КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/4050/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2131/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретарів судового засідання - Котляр К.О., Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді П`ятничук І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» недійсним та застосувати наслідки такої недійсності.

На обґрунтування позову зазначала, що 25 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гефест», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 зі строком повернення до 25 липня 2018 року.

Вказувала, що 18 лютого 2013 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 2-9365/11 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_1 , ПАТ «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним, визнано недійсним договір поруки № 219891 від 25 липня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 з моменту його вчинення - 25 липня 2008 року, яке ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 вересня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 грудня 2013 року залишено без змін.

Про існування оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_2 дізналась 31 березня 2021 року отримавши копію позовної заяви ТОВ «ФК «Гефест» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначила, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, а зустрічний позов було задоволено, визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на квартиру. Рішення набрало законної сили 24 серпня 2003 року.

ОСОБА_2 своєї згоди на вчинення правочинів зі своєю власною квартирою нікому не надавала. Іпотекодавець ОСОБА_1 не попередив іпотеко держателя ПАТ «УкрСиббанк» про те, що предмет іпотеки йому не належить, хоча був стороною у справі про поділ майна подружжя.

Таким чином, станом на 25 липня 2008 року іпотекодавець не був власником чи володільцем нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, а тому договір іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», є недійсним (т. 1 а.с. 47-49).

У січні 2022 року представник ТОВ «ФК «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. подала до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , в якому просила відмовити у задоволенні позову. Зазначала, що 08 червня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. 15 липня 2003 року ОСОБА_1 придбав квартиру. В день укладення кредитного договору та посвідчення договору іпотеки 25 липня 2008 року позивач надала згоду ОСОБА_1 на підписання договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана в шлюбі. Нотаріус засвідчив справжність підпису позивача на заяві, який зроблено у її присутності. Звертала увагу, що в 2014 році з`явилося підроблене рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2003 року, за яким визнано право особистої приватної власності на квартиру за позивачем. За фактом підроблення рішення суду було відкрито кримінальне провадження, але результат відсутній. Позивач надаючи згоду на передачу квартири в іпотеку знала про наявність такого рішення суду, проте, приховала даний факт. Вважає, що право власності на квартиру у позивача за підробленим рішенням суду виникло лише після державної реєстрації, яка проведена 24 січня 2011 року, тобто після передачі квартири в іпотеку. Також вказувала, що оскільки позивач знала про укладення договору іпотеки 15 липня 2008 року, а додатково могла довідатись про порушення свого права під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором у 2011 році, тому строк позовної давності сплив (т. 1 а.с. 124-126).

У січні 2022 року позивач подала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій визнала доводи відповідача безпідставними, та просила задовольнити позов (т. 1 а.с. 154).

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати (т. 1 а.с. 156-159).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2023 року позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було залишено без розгляду (т. 2 а.с. 30-31).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року позовзадоволено. Визнано іпотечний договір № 90934 від 25 липня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , щодо квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. - недійсним. Скасовано запис про державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 5247535, 5247537. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 7260 грн. 00 коп.(т. 2 а.с. 40-46).

Не погодившись з рішенням районного суду, 30 червня 2023 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (т. 2 а.с. 126-131).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказувала, що позивач 25 липня 2008 року перед підписанням договору іпотеки надала нотаріально посвідчену згоду на передачу квартири в іпотеку, яка придбана в період шлюбу. Рішення суду про задоволення позову мотивоване тим, що підпис на нотаріально посвідченій заяві-згоді позивача про передачу квартири в іпотеку їй не належить, що встановлено висновком експерта № 68/21 від 03 червня 2021 року, який є неналежним доказом. Враховуючи, що ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» не належить до переліку державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз, висновок № 68/21 складено судовим експертом Фраймович Л.В. в порушення вимог законодавства. Крім того, почеркознавча експертиза проведена по копії заяви-згоди, про що зазначено у висновку експерта, та без відібрання у позивача зразків підпису, що є неприпустимим.

Звертала увагу на те, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2003 року, за яким визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру за позивачем, є підробленим, що підтверджується доказами по справі.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем, та не обґрунтував відхилення даної обставини.

Також належним способом захисту прав є не скасування запису про державну реєстрацію, як зазначено у рішенні суду, а скасування рішення державного реєстратора, що є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Вважає, що судом також порушено норми процесуального права, оскільки порушено таємницю нарадчої кімнати, відкладено проголошення вступної та резолютивної частини рішення після закінчення розгляду справи по суті на інший день, проте, так і не проголошено результат розгляду справи.

Також 21 серпня 2023 року апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року подав представник ОСОБА_1 - адвокат Говдь Р.М. просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову (т. 3 а.с. 1-4).

На обґрунтування скарги зазначав, що 15 липня 2003 року перебуваючи у шлюбі з позивачем придбав за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1 . 25 липня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, виконання якого забезпечено вказаною квартирою на підставі договору іпотеки. Позивач надала свою згоду на передачу квартири в іпотеку, що зафіксовано в заяві від 25 липня 2008 року, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Прокудіною О.В., зареєстрована в реєстрі за № 2976. Згодом в Державному реєстрі про право власності на нерухоме майно з`явилась інформація, згідно якої право власності на квартиру зареєстровано за позивачем на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2003 року, про наявність якого ОСОБА_1 не знав. Зазначав, що вказане рішення суду є підробленим, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження.

Вважає, що висновок експерта № 68/21 від 03 червня 2021 року є неналежним доказом, оскільки експертиза проведена не на підставі оригіналу досліджуваного документа та без відібрання зразків підпису позивача. Також експертиза проведена неналежним суб`єктом, який не входить до переліку державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Також належним способом захисту прав є не скасування запису про державну реєстрацію, як зазначено у рішенні суду, а скасування рішення державного реєстратора, що є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 86 000 грн. 00 коп. (т. 2 а.с. 119-122).

Не погодившись з додатковим рішенням районного суду, 11 липня 2023 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» - адвокат Остащенко О.М. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення (т. 2 а.с. 174-177).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, стягнув додатковим рішенням витрати на правничу допомогу лише з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», хоча відповідачем у справі також є ОСОБА_1 , а судові витрати мають стягуватися з усіх відповідачів пропорційно. Також судом не враховано, що розрахунок витрат, який надано позивачем, містить витрати на правничу допомогу, яка надавалась в апеляційному суді, а отже мала бути заявлена саме під час розгляду апеляційної скарги, а не в суді першої інстанції. Вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу є завищеним.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Стеценко Т.М. подав відзив на апеляційні скарги просив частково задовольнити апеляційної скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», вважав необхідним змінити оскаржуване рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 5247535, 5247537 і ухвалити в цій частині рішення про скасування рішення про державну реєстрацію, в іншій частині рішення вважав за необхідне залишити без змін (т. 3 а.с. 48-52).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» -адвокат Остащенко О.М.,представник ОСОБА_1 - адвокат Говдь Р.М., кожен окремо, підтримали подані ними апеляційні скарги і просили їх задовольнити. Представник ОСОБА_4 - адвокат Стеценко Т.М. визнав частково апеляційної скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», вважав необхідним змінити оскаржуване рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 5247535, 5247537 і ухвалити в цій частині рішення про скасування рішення про державну реєстрацію, в іншій частині рішення вважав за необхідне залишити без змін.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_4 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Стеценко Т.М., що останній підтвердив в суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації - Топоренко С. подала заяву в якій просила розглянути справу за відсутності представника служби та ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини (т. 3 а.с. 30-45, 76-82, 84-89, 93-94, 97-99, 105-109,119-127, 133-145, 160-169, 177-179).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на час підписання договору належало ОСОБА_2 , то ОСОБА_1 не мав права передавати вказане нерухоме майно в іпотеку.

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. 1 а.с. 127).

25 червня 2003 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір за яким останній отримав від Банку 16 500 доларів США строком повернення 25 червня 2012 року (т. 3 а.с. 8-9).

15 липня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за що покупець сплатив продавцю 87 945 грн. до підписання цього договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Кондратенком М.І. (т. 1 а.с. 13).

01 серпня 2003 року, з метою забезпечення кредитних зобов`язань за Договором від 25 червня 2003 року, ОСОБА_1 передав в заставу АППБ «Аваль» квартиру АДРЕСА_1 . До вказаного Договору додана заява від імені ОСОБА_3 про надання згоди чоловіку - ОСОБА_1 на передачу під заставу вказаної квартири, заява прийнята і посвідчена приватним нотаріусом Київського МНО Кондратенко М.І. (т. 3 а.с. 12-13).

25 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останньому було надано кредит в сумі 99 500,00 доларів США, строком погашення до 25 липня 2018 року (т. 1 а.с. 5-9).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано в іпотеку належне на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належна останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. від 15 липня 2003 року (т. 1 а.с. 10-11).

25 липня 2008 року приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 у заяві про надання згоди на підписання договору іпотеки, за ціну та на умовах на його розсуд, квартири АДРЕСА_1 , яка придбана в період зареєстрованого шлюбу (т. 1 а.с. 12).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року по справі № 2-2369-1/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 25 липня 2008 року в загальному розмірі 968552 грн. 25 коп. (т. 1 а.с. 18).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2011 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2010 року скасовано (т. 1 а.с. 43).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені залишено без розгляду (т. 1 а.с. 44).

Згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», до нового кредитора перейшло право вимоги за договором іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року до ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 19-20).

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги № 1517/К від 14 червня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест», до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги за договором іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року до ОСОБА_1 (а.с. 21-24).

Щодо доводів позивачки ОСОБА_2 про набуття права власності на квартиру.

У частині першій статті 86 ЦК Української РСР (який був чинним у 2003 році) було передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором) частина перша статті 128 ЦК Української РСР).

Статтею 49 Закону України «Про власність» (в редакції Закону, чинній на час придбання спірної квартири у 2003 році) було визначено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом.

Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме норми ЦК 1963 року.

Відповідно до статті 126 ЦК 1963 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, а також до статті 2 Закону України «Про власність», право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Підставою виникнення права приватної власності на майно, зокрема є укладення угод, не заборонених законом.

Згідно з статтею 128 ЦК 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 153 ЦК 1963 року передбачалось, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 224 ЦК 1963 року).

Відповідно до статті 225 ЦК 1963 року право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Згідно з статтею 161 ЦК 1963 року зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

08 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. 1 а.с. 127).

15 липня 2003 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. (т. 1 а.с. 13).

На час укладення 15 липня 2003 року договору купівлі-продажу квартири ЦК України 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухоме майно з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації. Відсутні відповідні умови і в тексті вищевказаного договору купівлі-продажу.

Отже ОСОБА_1 в період зареєстрованого шлюбу із відповідачкою ОСОБА_2 набув право власності на вищевказану квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 липня 2003 року.

На обґрунтування заявленого позову, позивачка посилалась на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (т. 1 а.с. 14-15).

З такими доводами позивачки погодився і районний суд, задовольнивши позовні вимоги.

Доводи поданих апеляційних скарг були обґрунтовані тим, що таке рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру судом не ухвалювалось, копія такого рішення є підробкою, що є предметом досудового розслідування в двох кримінальних провадженнях за заявою ПАТ «Дельта Банк» та заявою ОСОБА_1 .

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи позивачки ОСОБА_2 , врахувавши наступне.

Як зазначено вище, 08 червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження (т. 1 а.с. 127).

15 липня 2003 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. (т. 1 а.с. 13).

У матеріалах справи міститься копія рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 (головуючий - суддя Пізняхівський Ф.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, зустрічний позов було задоволено, визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на квартиру (т. 1 а.с. 14-15).

З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 24 січня 2011 року зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 16-17).

За заявою ПАТ «Дельта Банк» було відкрито кримінальне провадження № 0009397 та розпочато досудове розслідування за ст. 190 КК України за фактом підроблення документів з метою ухилення від виконання зобов`язань. Також було порушено кримінальне провадження № 0005377 за заявою ОСОБА_1 за фактом підроблення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 (т. 1 а.с. 132-137, матеріали кримінальних проваджень № 0009397 та № 0005377).

Апеляційний суд зауважив, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року про визнання особистою приватною власністю квартири за позивачем ОСОБА_3 в порядку вирішення спору про поділ майна подружжя (між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ) має дату його ухвалення 23 липня 2003 року, тобто через 8 днів після укладення нотаріально посвідченого договору від 15 липня 2003 року за яким вказану спірну квартиру ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 . При цьому, з дня реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 ) та до дня датованого рішення про поділ майна подружжя, на яке посилалась позивачка, сплив термін - один місяц і 15 днів (т. 1 а.с. 13-15, 127).

З огляду на те, що районний суд витребовував матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції ухвалою від 19 жовтня 2023 року, за клопотанням апелянта, витребував із Святошинського районного суду м. Києва відомості щодо ухвалення рішення від 23 липня 2003 року у справі № 2-1255 (суддя Пізняхівський Ф.М.) та зі Святошинського РУП Головного управління НП в м. Києві матеріали кримінальних проваджень № 0009397 та № 0005377 (т. 3 а.с. 83).

06 лютого 2023 року до апеляційного суду зі Святошинського РУП Головного управління НП в м. Києві надійшли матеріали кримінальних проваджень № 0009397 та № 0005377. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження міститься завірена копія рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2-1255 від 23 червня 2003 року (головуючий - суддя Пізняхівський Ф.М.) у справі за позовом інших осіб ( ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) та з іншим предметом позову (встановлення порядку користування жилим приміщенням за іншою адресою - квартирою АДРЕСА_3 ) (матеріали кримінального провадження № 0005377 т. 1 а.с. 14-17).

З цих же матеріалів кримінальних проваджень № 0009397 та № 0005377, вбачається, що досудове розслідування не закінчене та триває.

02 листопада 2023 року до апеляційного суду надійшов лист вих. № 06/50/2023 від 30.10.2023 року посадових осіб Святошинського районного суду м. Києва за змістом якого повідомлено, що цивільна справа була знищена, а в архіві суду залишено оригінал вказаного рішення суду від 23 липня 2003 року. (т. 3 а.с. 89-92)

Також до суду надано копію повідомлення голови Святошинського районного суду м. Києва від 15 листопада 2023 року, за змістом якого суддя Пізняхівський Ф.М., який зазначений головуючим у рішенні від 23 липня 2003 року у справі № 2-1255, перебував у відпустці з 14 липня 2003 року до 02 вересня 2003 року із доданням письмових пояснень ОСОБА_11 що такого рішення він не ухвалював, оскільки 04 липня 2003 року у нього закінчились повноваження судді, та з 14 липня по 02 вересня 2003 року він перебував у відпустці (т. 3 а.с. 113-116).

Представник позивачки - адвокат Стеценко Т.М. заперечував належність доказів отриманих представником апелянта на адвокатський запит (т. 3 а.с. 177-179).

З огляду на положення п. 7 частини 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру», під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правничої допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правничої допомоги, зокрема, у т.ч.: збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою.

В судовому засіданні представники сторін не заявили клопотання про допит ОСОБА_11 як свідка та (або) проведення судової почеркознавчої експертизи, проте такі питання були предметом обговорення, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 177-179).

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні заперечення представника позивачки - адвоката Стеценко Т.М.

З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255 (головуючий - суддя Пізняхівський Ф.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнанння за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , районним судом не ухвалювалось, а надана до суду копія такого рішення не може бути визнана належним та допустимим доказом набуття позивачкою права власності на спірну квартиру.

Щодо вимог про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивачка ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», вказаний договір був укладений під час дій ЦК України, в редакції Закону, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

За змістом ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що вказана квартира була набута відповідачем ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 липня 2003 року за час шлюбу з позивачкою ОСОБА_2 . Об`єктивні докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі - відсутні.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України (в редакції Закону чинного на час укладення оспорюваного позивачкою договору іпотеки від 25 липня 2008 року) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 2-4 ст. 65 СК України (у редакції станом на день укладення договору іпотеки) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

За змістом ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року, викладеною у справі № 372/504/17, відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було передано в іпотеку належне на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належна останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. від 15 липня 2003 року (т. 1 а.с. 10-11).

25 липня 2008 року приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 у заяві про надання згоди на підписання договору іпотеки, за ціну та на умовах на його розсуд, квартири АДРЕСА_1 , яка придбана в період зареєстрованого шлюбу (т. 1 а.с. 12).

Надання згоди на передачу квартири в іпотеку позивачка заперечувала, посилаючись на те, що нотаріально посвідченої згоди вона не підписувала, а квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю.

Доводи позивачки про набуття нею права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі набравшого законної сили рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року по цивільній справі № 2-1255, колегія суддів апеляційного суду визнала неспроможними і відхилила з вищенаведених підстав.

При цьому, позивач на підтвердження своїх доводів надала до суду висновок експерта № 68/21 за результатами проведення почеркознавчого дослідження складений 03 червня 2021 року експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Фраймович Л.В., яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 зображення якого міститься у рядку «Підпис» у технічній копії заяви від імені ОСОБА_3 від 25 липня 2008 року про надання згоди на підписання договору іпотеки, що засвідчена приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. та зареєстрована в реєстрі за № 2976, виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 85-93).

Відповідачі посилалися на те, що вказаний висновок експерта № 68/2103, складений 03 червня 2021 року експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Фраймович Л.В., є неналежним та недопустимим доказом.

Апеляційний суд погодився з такими доводами відповідачів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

За положеннями Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, почеркознавча експертиза належить до криміналістичних експертиз.

Згідно з п. 3.5 Розділу ІІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.

Пунктом 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

З наданого позивачем висновкуексперта № 68/2103, складеного 03 червня 2021 року експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Фраймович Л.В. вбачається, що предметом дослідження була технічна копія заяви від імені ОСОБА_3 від 25 липня 2008 року про надання згоди на підписання договору іпотеки, що засвідчена приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. та зареєстрована в реєстрі за № 2976; документи з вільними зразками підписів і почерку ОСОБА_3 ; експериментальні зразки підписів і почерку ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку зазначеному висновку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що експертизу проведено без дотримання вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що такий висновок експерта не є належним доказом і не може братися до уваги під час вирішення цього спору.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» (в редакції Закону чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки та вчинення від імені ОСОБА_3 нотаріально посвідченої заяви-згоди на його укладення), при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Частинами першою та другою статті 45 Закону України «Про нотаріат» (у редакції станом на 25 липня 2008 року) передбачено, що при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Таким чином, посвідчення нотаріусом заяви ОСОБА_3 якою вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 , із зазначенням в заяві про придбання квартири в період зареєстрованого шлюбу не може бути здійснено за відсутності заявника ( ОСОБА_3 ). При цьому нотаріально посвідчувані заяви, підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Клопотань про витребування оригінального примірника нотаріально посвідченої заяви-згоди від імені ОСОБА_3 на підписання договору іпотеки, що засвідчена приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. та зареєстрована в реєстрі за № 2976 із матеріалів нотаріальної справи та (або) нотаріального архіву та (або) про призначення почеркознавчої експертизи в державних спеціалізованих установах сторони не заявляли ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді (т. 3 а.с. 74-75, 83, 132, 159, 177-179).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Враховуючи вказане, відсутні правові підстави для визнання договору іпотеки № 90934 від 25 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» недійсним та застосування наслідків такої недійсності.

Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Згідно зі ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підстав для постановлення окремої ухвали з підстав підроблення рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 липня 2003 року із номером справи № 2-1255, як про це просили представники апелянтів, колегія суддів не вбачає зважаючи на наявність в провадженні органів досудового слідства кримінальних проваджень № 0009397 та № 0005377.

На думку колегії суддів відсутні і підстави для зупинення апеляційного провадження у цій справі до розгляду справи № 759/23508/23 в якій ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» про витребування майна із чужого незаконного володіння (т. 3 а.с. 111-112, 170-176).

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, оскаржувані рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, підлягає скасуванню і додаткове рішення цього ж суду від 03 липня 2023 року, яким вирішено питання стягнення на користь позивачки судових витрат.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договору недійсним

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова