ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2024 року м. Чернівці Справа № 727/7618/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 листопада 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2023 року, ухвалених під головуванням судді Бойко М.Є., дата складання повного тексту рішення 17 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути на її користь грошові кошти у розмірі 20 700 дол. США та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 07.09.2006 року сторони перебували у шлюбі. В грудні 2019 року ОСОБА_1 захворіла на онкологічне захворювання та за рекомендацією друзів вирішила здійснювати лікування в Ізраїлі.

Оскільки на обстеження та лікування були необхідні кошти, яких у сім`ї не було, вона вирішила позичити й 12.12.2019 року отримала в борг на підставі договорів від ОСОБА_4 17 000 дол. США, від ОСОБА_5 14 000 дол. США із зобов`язанням повернути такі не пізніше 31.12.2022 року.

Крім того, 12.12.2019 року ОСОБА_1 отримала в борг на підставі договору позики від ОСОБА_6 10 400 дол. США, які зобов`язалася повернути не пізніше 30.06.2023 року.

Зазначала, що проходила лікування в Ізраїлі, в подальшому їх стосунки погіршилися і вони розірвали шлюб.

Вказує, що грошові кошти, які отримувала в борг, були повернуті 08.12.2022 року та 10.05.2023 року.

Провадження №22-ц/822/124/24

З урахуванням викладеного та посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.11.2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2023 року заяву сторони відповідача задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а додаткове рішення суду скасувати, заяву сторони відповідача залишити без розгляду.

Що стосується основного рішення суду, то апелянт наводить обставини, викладені в позовній заяві, вказує, що в період, коли позивач захворіла, у сім`ї не було заощаджень, які можна було б витратити на її лікування, відповідач сталих доходів не мав, а тому ОСОБА_1 вимушена була позичити грошові кошти на своє лікування.

Стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між ОСОБА_1 та позикодавцями правовідносин, що випливають з договору позики, оскільки такі підтверджуються матеріалами справи.

Звертає увагу суду на те, що стороною відповідача не надано доказів наявності у сім`ї грошових коштів на суму 40 000 дол. США, які були витрачені на лікування ОСОБА_1 .

Щодо додаткового рішення суду, то апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково розглянув заяву сторони відповідача та дійшов до її часткового задоволення, оскільки остання була подана з порушенням ч.8 ст.141 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача заперечує щодо задоволення такої, просить основне та додаткове рішення суду залишити без змін.

Крім того, просить судові витрати покласти на апелянта, додала орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 14 000 грн, та заявлено про подачу доказів на їх понесення протягом 5 днів.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позбавлений можливості встановити наявність між позивачкою, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 правовідносин за договорами позики, визначити дійсний зміст та достовірність документів, на підставі яких доказується факт їх укладення та умови, а тому вважає, що стороною позивачки не доведено отримання ОСОБА_1 у борг зазначених у позові грошових коштів та виникнення у відповідача також зобов`язання щодо їх повернення, в зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю його вимог належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи додаткове рішення суду про часткове задоволення заяви сторони відповідача суд вказав, що при визначенні суми відшкодування виходив з критерію реальності адвокатських послуг, їх розумності у урахуванням конкретних обставин справи: складності, ціни позову, значення такої для сторін, участі представника відповідача в одному судовому засіданні, часу об`єктивно необхідного для підготовки відзиву, інших процесуальних документів, аналізу та збору доказів, а також врахував стан здоров`я позивачки та її скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів вважає, що основне рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає, однак що стосується додаткового рішення суду, то таке не відповідає зазначеним вище вимогам.

Обставини справи щодо перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрованому шлюбі з 07.09.2006 року, народження у шлюбі трьох доньок ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , розірвання шлюбу на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.07.2022 року сторонами визнається та не спростовується (т.1 а.с.7, 9-11, 143-145).

З відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків станом на 12.07.2023 року №2412-23-06327 вбачається, що ОСОБА_1 у період з 1 кварталу 2017 року по 2 квартал 2020 року отримувала державну та соціальну матеріальну допомогу. Відомості про інші доходи в матеріалах справи відсутні (т.1 а.с.12).

Згідно копії заключення онколога від 25.01.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 на протязі 2-х років хворіє, з 12.2019 року у зв`язку із загостренням хвороби прибула до Ізраїлю для подальшого обслідування (т.1 а.с.8).

Копію договору позики від 12.12.2019 року доводиться, що ОСОБА_4 позичила ОСОБА_1 17 000 дол. США з метою оплати лікування раку молочної залози з терміном повернення коштів не пізніше 31.12.2022 року (т.1 а.с.13).

Копією договору позики від 12.12.2019 року доводиться, що ОСОБА_5 позичила ОСОБА_1 14 000 дол. США з метою оплати лікування раку молочної залози з терміном повернення коштів не пізніше 31.12.2022 року (т.1 а.с.14).

Копією договору №1 від 12.12.2019 року доводиться, що ОСОБА_6 позичила ОСОБА_1 10 400 дол. США на лікування онкологічного захворювання з терміном повернення коштів не пізніше 30.06.2023 року (т.1 а.с.15).

Згідно копій розрахунків Ізраїльського центру медичного туризму ОСОБА_10 сплачено за послуги: 15.12.2019 року 6320 дол. США; 17.12.2019 року 1300 дол. США; 19.12.2019 року 2150 дол. США; 12.01.2020 року 700 дол. США; 13.01.2020 року 1600 дол. США та 390 дол. США;14.01.2020 року 3500 дол. США; 16.01.2020 року 1640 дол. США; 09.02.2020 року 3200 дол. США; 01.03.2020 року 1250 дол. США; 16.01.2022 року 4480 дол. США, а згідно сертифікату від 02.03.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила центру з грудня 2019 року 26 500 дол. США (т.1 а.с.16-30, 207-246).

Крім того, між ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» та ОСОБА_1 було укладено договір №034549/80610 від 12.03.2020 року про надання платних медичних та інших послуг (т.1 а.с.31-48).

Згідно копії квитанцій ОСОБА_1 здійснювала сплату ТОВ «Медікс-рей Інтернешнл Груп» за медичні послуги (т.1 а.с.59-126).

З виписки MoneyGram від 01.01.2020 року по 31.12.2022 року вбачається, що ОСОБА_6 здійснювала перекази грошових коштів на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; з виписки MoneyGram від 01.01.2022 року по 31.12.2022 року вбачається, що ОСОБА_14 здійснила переказ грошових коштів на ім`я ОСОБА_13 (т.1 а.с.49).

В матеріалах справи також містяться письмові докази щодо діагнозу та ходу лікування ОСОБА_15 (т.1 а.с.58, 133-137).

Копією розписок від 08.12.2022 року доводиться факт повернення ОСОБА_1 позичених коштів ОСОБА_4 у розмірі 17000 дол. США та ОСОБА_5 у розмірі 14 000 дол. США, а 05.10.2023 року ОСОБА_6 10400 дол. США (т.1 а.с.146-148).

З письмових доказів, доданих до відзиву, вбачається, що ОСОБА_2 отримав допомогу від ОСОБА_16 щодо контактів у лікарні Ізраїлю, замовляв авіаквитки, крім того ОСОБА_2 ніс витрати в Ізраїлі згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» у період 12.12.2019 року по 10.02.2020 року (т.1 а.с.168-170).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказував на те, що допомагав дружині, супроводжував її на лікування, організовував збір коштів на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За приписами частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що борг за договорами позики є спільним боргом подружжя, оскільки вона кошти повернула, тому стягненню підлягає з відповідача половина такого.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідач заперечуючи щодо позову з приводу стягнення з нього коштів просив суд призначити у справі судову-технічну експертизу, в обґрунтування чого вказував, що в нього є сумніви щодо періоду (дати) укладення договорів, а ухвалою суду від 07.11.2023 року в задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що оригінали розписок втрачені.

Так, згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В силу ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами абз.1 ч.5 та ч.6 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню (постанова КЦС ВС від 24.11.2021 у справі №675/347/18-ц).

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні оригінали договорів позики та розписок, такі також не були надані для огляду в суді першої інстанції під час розгляду справи, крім того, при заявлені клопотання про проведення судово-технічної експертизи оригіналів договорів позики для визначення відповідності дати в таких даті їх підписання сторона позивача заявила про їх втрату.

Наявні в матеріалах справи копії договорів позики та розписок не можуть братися до уваги, так як є неналежними та недостовірними доказами і заперечуються відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2021 року у справі №638/20102/16 зазначено, що «…послідовність подій та процесуальна поведінка відповідачів у всіх наведених справах про стягнення заборгованості дає підстави для сумнівів у реальності спорів про стягнення боргів…».

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції по недоведеності фактів укладення договорів позики із зазначенням в позові істотних умов, в тому числі щодо дати їх укладення, отже, подальше дослідження та встановлення обставин, пов`язаних з отриманням коштів в борг та використання отриманих коштів в інтересах сім`ї, не є необхідним й процесуально доцільним, оскільки доведенню використання позичених коштів в інтересах сім`ї передує доведення істотних умов договору позики.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Основного Закону України.

Частиною4 ст.10 ЦПК України і ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду від 09.11.2023 року, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно додаткового рішення суду, то колегія суддів вказує наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених процесуальних норм дає підстави для висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі №520/8309/18, законодавцем визначено процесуальний наслідок не заявлення до закінчення судових дебатів вимоги на відшкодування судових витрат на правничу допомогу або подання доказів таких витрат із пропуском п`ятиденного строку з моменту винесення рішення у справі. В такому випадку суд залишає заяву сторони про винесення додаткового судового рішення без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та ухвалах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі №750/14822/21, від 24 травня 2023 року у справі №446/2455/21.

Однак, як вбачається з матеріалів справи 09.11.2023 року судом ухвалено рішення по суті спору за участю представників сторін, які також виступали в судових дебатах, проте покинули зал судового засідання на час проголошення вступної та резолютивної частин рішення (т.2 а.с.31).

20.11.2023 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_17 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала заяву про ухвалення додаткового рішення (т.2 а.с.42-46).

Крім того, продубльовано стороною відповідача заяву про ухвалення додаткового рішення, яка підписана представником відповідача 13.11.2023 року, була зареєстрована в суді першої інстанції 20.11.2023 року (т.2 а.с.48-54).

Верховний Суд у постанові від 14.11.2018 по справі №761/9285/17 зробив висновок про те, що належним доказом надіслання документів може бути опис вкладення разом з розрахунковим документом, а факт отримання підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до п.61 Правил №270 у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Таким чином, за відсутності доказів направлення такої заяви з доказами про понесені витрати до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку і не приєднання конверту до матеріалів справи районним судом, якому було адресовано відповідну заяву, в сукупності обставин свідчить про пропуск стороною відповідача строку на подання вказаних доказів, визначеного в абз.2 ч.8 ст.141 ЦПК України саме суду, і, як наслідок, згідно абз.3 ч.8 ст.141 ЦПК України у разі не подання відповідних доказів протягом встановленого строку - така заява залишається без розгляду.

Крім того, посилання сторони відповідача у відзиві на ч.5 ст.268 ЦПК України є безпідставними, оскільки 09.11.2023 року представник відповідача приймала участь у справі, виступала в судових дебатах, але не була присутня при проголошенні вступної та резолютивної частини, а тому в розумінні вказаної норми датою ухвалення рішення є 09.11.2023 року, оскільки судовий розгляд справи вбувався за участю сторін.

З огляду на те, що сторона відповідача доказів дати направлення до суду заяви про ухвалення додаткового рішення на протязі 5 днів не подала, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність правових підстав для скасування додаткового рішення суду та залишення вказаної заяви без розгляду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 листопада 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2023 року скасувати, а заяву ОСОБА_17 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк