Провадження № 22-ц/4808/454/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2024 року, у складі судді Антоняка Т.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради в особі Державного реєстратора прав на нерухоме майно Федоришиної Оксани Ігорівни, про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності їй на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 315 ЦПК України, оскільки для таких вимог встановлено інший, передбачений законом порядок, це питання повинно вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури; а у випадку наявності спору про право - у позовному провадженні.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про відмову у відкритті провадження від 17 листопада 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради в особі Державного реєстратора прав на нерухоме майно Федоришиної О.І. про встановлення факту належності на праві приватної власності домоволодіння, яка подана в порядку окремого провадження. Роз`яснено заявнику право на звернення до суду у порядку позовного провадження.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Вказує, що на праві приватної власності їй належить житловий будинок житловою площею 42,6 кв.м., загальною площею 98.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.02.1991, реєстраційний номер №8.

Зазначає, що оскільки право власності на нерухоме майно заявницею набуто до введення в дію Державного реєстру речових прав, реєстру прав власності на нерухоме майно, воно не зареєстроване в цих реєстрах. Право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний будинок, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №745680.

24 лютого 2022 року розпочалась повномасштабна збройна агресія російської федерації проти України. Селище Пікузи Маріупольського району почали обстрілювати військові рф.

У зв`язку з руйнуванням житла у неї є необхідність подати дані щодо цього до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій з використанням електронної послуги «ЄВідновлення», однак здійснити реєстрацію права власності на будинок вона не може, так як відсутній документ який підтверджує її право власності на пошкоджене майно.

Зазначає, що звернулась до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради через ЦНАП з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Державного реєстру прав власності на нерухоме майно) інформації про належне їй право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , надавши державному реєстратору оригінали правовстановлюючих документів на будинок. Але у проведенні реєстраційних дій їй відмовлено у зв`язку з тим, що інформація про реєстрацію права власності на вказаний будинок в ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» відсутня. Отримати дублікати документів, зокрема з Донецького обласного БТІ, про її право власності на вказане майно неможливо у зв`язку з окупацією територій.

Вважає, що вона як особа, яка до 01 січня 2013 року та до моменту введення в дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та норм ст. 657 ЦК України, придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу та реєстрацію догодо говору було належним чином здійснено відповідно до норм діючого на час укладення договору законодавства, стала власником цього нерухомого майна з моменту реєстрації відповідного договору і її право власності не може бути поставлено у залежність чи здійснила вона як власник житла подальшу державну реєстрацію права на нерухоме майно.

Заявниця вказує, що нею було обрано правильний спосіб судового захисту щодо підтвердження юридичного факту, а саме наявності неоспорюваного права власності на її власне домоволодіння.

Зазначає, що її право власності на спірне майно ніким не оспорюється. Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив між якими сторонами існує спір про право власності на будинок.

Заявниця позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на нерухоме майно відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» інакше як на підставі рішення суду.

Просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні в апеляційному суді заявниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник заінтересованої особи: Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно, будучи належно повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці та її представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову в відкритті провадження у справі, суд виходив з того, що з вимоги, викладеної у заяві про встановлення юридичного факту, в якій фактично ставиться питання про визнання права власності на житловий будинок, вбачається спір про право.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) вказано, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Згідно з статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Отже, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою.

Встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У окремому провадженні можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч 4. ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що звертаючись до суду ОСОБА_1 просила встановити факт належності їй на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України» визначено правові та організаційні засади надання компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України

Відповідно до частин 8, 9 статті 4 вказаного закону у разі подання заяви про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна у паперовій формі заявник пред`являє адміністратору центру надання адміністративних послуг, посадовій особі органу соціального захисту населення або нотаріусу оригінали документів, що додаються до такої заяви (за наявності).

Заява про надання компенсації за знищений об`єкт нерухомого майна може бути подана за відсутності документів, визначених частиною сьомою цієї статті, внаслідок їх втрати або у зв`язку з необхідністю встановлення фактів, що мають юридичне значення. У такому разі отримувач компенсації подає такі документи додатково або звертається до Комісії з розгляду питань щодо надання компенсації з проханням сприяти в отриманні відповідних документів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (див. висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 127/28130/20, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/27167/21).

Абзацом першим пункту 53 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 1991 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала житловий будинок загальною площею 42,6 кв.м., що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці колгоспу «Комінтернівський» розміром 1500 кв.м. Договір зареєстрований в реєстрі виконавчого комітету Комінтернівської сільської ради народних депутатів за №8 (а.с. 14-16).

На підтвердження права власності на вказаний будинок заявниця додала копію технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_1 від 18.08.1990 року (а.с. 17-23), також копію акту комісії колгоспу «Комінтернівський» від 25 січня 1991 року про дозвіл продажу житлового будинку робочому ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 , в якій проживає її сім`я (а.с 24-25).

В апеляційній скарзі заявниця вказувала, що на неї оформлено право власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 745680 на право власності не земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-27).

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , та проживає у вказаному будинку. Вказувала, що будинок АДРЕСА_1 , факт належності на праві власності на який вона просить визнати суд, та будинок АДРЕСА_2 , в якому вона зареєстрована та проживає, є одним і тим самим будинком.

Заявниця також просить встановити юридичний факт належності на праві власності житлового будинку та житлової прибудови, однак матеріали справи не містять достатніх даних, щодо такої прибудови.

Враховуючи розбіжності в наданих суду документах щодо номеру будинку АДРЕСА_1 чи АДРЕСА_2 та щодо розміру земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, заявницею ОСОБА_1 не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що встановлення юридичного факту належності на праві власності житлового будинку є безспірним.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені вимоги заяви щодо права власності на житловий будинок не є безспірними та не можуть розглядатись в окремому провадженні, а тому наявний спір про право, який повинен вирішуватись в порядку позовного провадження.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин