Номер провадження 2/754/309/24 Справа №754/7965/23
04 березня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О.,
за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вимогу демонтувати встановлені металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування) та звільнити приміщення за цими дверима від внутрішнього облаштування, -
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вимогу демонтувати встановлені металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування) та звільнити приміщення за цими дверима від внутрішнього облаштування.
Свої вимоги позивачі мотивують тим, що у січні 2022 року відповідачі самовільно здійснили перепланування міжквартирної території на спільному з ними (позивачами) поверсі, а саме встановили металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування), тобто відгородили приміщення для власних потреб (комірчина) та захопили більш ніж 6 кв.м. площі поверху, що примикає до їх квартири. Під час врегулювання конфлікту з цього приводу відповідач ОСОБА_3 пояснила, що її син відповідач ОСОБА_4 встановлює двері та будує комірчину для всіх сусідів, хоча попередньо таке питання не обговорювалось, документів на підтвердження вартості дверей та робіт не надано, а після закінчення робіт відповідачі повідомили, що територія, яка примикає до їх квартири, належить їм і ніхто з сусідів заходити в це приміщення не буде, ключів від дверей їм (позивачам) не надали. Таким чином відповідачі відгородили площу для власних потреб, розширили площу своєї квартири, використовують електроенергію, обігрів від батареї, труб подачі гарячої води та встановлене ЖЕКом нове пластикове вікно для своїх потреб, фактично облаштувавши собі додаткову кімнату зі світлом та обігрівом, за які сплачують інші мешканці відповідно до показань загально будинкових лічильників, в той час, як вони (позивачі) та члени їх сімей не отримують послуги, за які вони платять, а в разі поновлення роботи сміттєпроводу мешканці поверху не будуть мати до нього доступу.
Позивачі стверджують, що в результаті встановлення металевих дверей та побудови комірчини
заблоковано доступ до вікна на поверсі, що унеможливлює вентиляцію;
заблоковано доступ до батареї опалення, загально будинкових труб, що створює небезпеку в разі виникнення аварії. Крім того, труба опалення, за яке платять мешканці поверху, не обігріває поверх, а тепло поширюється лише на територію комірчини та обігріває стіну квартири відповідачів, решта поверху залишається без обігріву;
порушено правила пожежної безпеки, оскільки заблоковано доступ пожежників до вікна на поверсі в разі потреби;
порушено норми природного освітленні - доступ до вікна закрито дверима;
закрито доступ до частини площі, а саме комірчини для проведення прибирання;
у разі можливого зберігання в комірчині лакофарбових, пально-мастильних та легкозаймистих матеріалів мешканці поверху наражаються на небезпеку через виникнення хвороб (наприклад, алергій), а також непоправних наслідків у випадку пожежі;
відповідачі за професією мають відношення до виконання будівельних робіт, тому, очевидно, у комірчині розміщено майстерню, через що виникає недопустимий рівень шуму, який негативно впливає на мешканців поверху та будинку в цілому, оскільки одна з мешканок 5-го поверху та позивач ОСОБА_2 неодноразово викликали поліцію з цього приводу;
наразі по вечорах при зачинених дверях здійснюються столярні роботи та чути сильний запах свіжо пиляного брусу;
також по вечорах здійснюються роботи з металом, оскільки вилітають іскри з-під дверей;
крім того, пошкоджено ремонт і стіни в комірчині через те, що, за словами відповідачів, вони облаштували комірчину навісними полицями;
на думку позивачів, також можлива загроза вибуху в будинку, оскільки мешканцями будинку невідомо, що зберігається за встановленими броньованими дверима, що викликає занепокоєння з урахуванням введення воєнного стану в Україні.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що їх неодноразові звернення до житлових органів та поліції результатів не дали, позивачі просять задовольнити їх вимоги та зобов`язати відповідачів демонтувати встановлені металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування) та звільнити приміщення за цими дверима від внутрішнього облаштування, а також стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.06.2023 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.11.2023 року закрито підготовче провадження та справи призначено до розгляду по суті.
Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення.
Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву не скористались.
Оскільки відповідачі про розгляд справи повідомлялись належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що зі сторони позивачів не надходило заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-289 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.1999 року, позивач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.06.1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2016 року, та мають зареєстроване місце проживання у вказаних квартирах, що розташовані на 7-му поверсі будинку.
07.02.2022 року мешканці квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подали звернення керівнику КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва», в якому звернулись зі скаргою на роботу адміністрації ЖЕКу № 313. Ними на ім`я начальнику ЖЕКу були написані дві заяви з приводу облаштування мешканцями квартири АДРЕСА_4 (незаконно) приміщення для власних потреб на 7 поверсі (на місці непрацюючого сміттєпроводу). Ніяких відповідних мір прийнято не було, незаконно облаштована комірчина стоїть на місці. Дане приміщення створює для них певні незручності і перекриття доступу до вікна, батареї опалення, загально будинкових стояків.
Листом № 46-48/2а від 14.02.2022 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» позивачів повідомлено, що працівниками структурного підрозділу КП ЖЕД-313 був складений акт, яким зафіксовано встановлення співвласниками будинку металевих дверей до тамбуру із сміттєприймальною камерою (місця загального користування) за вищевказаною адресою. Також при обстеженні встановлено, що перед тамбурами квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 також встановлені додаткові двері, які не передбачені проектом забудови будинку. В коридорі загального користування світло в наявності, температура повітря відповідає нормативам, загальний коридор знаходиться в задовільному санітарному стані. Працівниками КП на металевих дверях залишена вимога співвласникам про вирішення питання стосовно спільного майна на загальних зборах.
Також, позивача повідомлено, що власниками суміжних квартир на 7-му поверсі 3-го під`їзду будинку АДРЕСА_5 не порушувались ні права, ні свободи, ні інтереси органів державної влади та місцевого самоврядування, а також комунального підприємства, а такому у вказаних органів відсутнє право вчиняти дії, які за своєю сутністю порушують або можуть порушити права інших співвласників багатоквартирного будинку.
09.02.2022 року комісією ЖЕД-313 складено акт, відповідно до якого при обстеженні коридору загального користування на сьомому поверсі 3-го під`їзду будинку АДРЕСА_5 було виявлено самовільне встановлення співвласниками будинку металевих дверей у коридорі загального користування. З`ясувати, хто саме власник вище зазначених самовільно встановлених металевих дверей у загальному коридорі (до сміттєприймальної камери) встановити не надалося можливим. На вказаних металевих дверях залишена вимога співвласникам про вирішення питання стосовно спільного майна на загальних зборах.
АДРЕСА_4 року позивачі звернулись із листом до заступника голови Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації з проханням вирішити проблему та забезпечити спокійне проживання в будинку.
23.02.2022 року листом № 46-59/2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» за дорученням Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації на колективне звернення від АДРЕСА_4 року надало відповідь, аналогічну за змістом відповіді від 14.02.2022 року № 46-48/2а.
Також, 04.05.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського УП ГУНП в м.Києві із заявою про те, що сусіди з квартири АДРЕСА_4 здійснили перепланування міжквартирної території на своєму поверсі.
Також, позивача було повідомлено, що спірні питання, які виникли між нею та сусідами з квартири АДРЕСА_4 є цивільно-правовими, які до компетенції Національної поліції не відносяться, а вирішуються спільно з житлово-експлуатаційною конторою за обопільною згодою сторін або у суді в порядку цивільного судочинства.
Згідно довідки про проведення перевірки по заяві ОСОБА_1 , складеної Деснянським УП ГУНП в м.Києві 10.05.2023 року, опитати мешканців квартири АДРЕСА_4 не виявилось можливим у зв`язку із тим, що під час неодноразових відвідувань вищевказаної квартири двері до квартири ніхто не відчинив. В телефонній бесіді з мешканцями квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду, останніх попереджено про відповідальність згідно чинного законодавства України. Син вищевказаних громадян до відділу поліції у призначений час 09.05.2023 року на 10.00 год. не з`явився.
Відповідно до частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина першастатті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану.
При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку удво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.
Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.
Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (частина перша статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 1 частини першої статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що співвласники багатоквартирного будинку мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.
Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Будь-які переобладнання або переплануванняприміщень загального користування (допоміжних приміщень) у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою всіх співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.
Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно спільного майна багатоквартирного будинку вимагає погодження всіх співвласників.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18 зазначено, що при вирішенні спору ключовим є визначення правового статусу спірних приміщень, а саме встановлення того, чи відносяться вказані приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку. При цьому допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням.
Згідно із ст. 179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку, зокрема, зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян; не захаращувати сходові клітки, позаквартирні коридори, колясочні, ліфтові шахти, горища, підвали та інші допоміжні приміщення будинку, гуртожитку.
Пунктом 1.4.4. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 р. № 76, передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.
Згідно з п. 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказують, що саме відповідачами встановлено металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування) та захоплено приміщення за цими дверима.
Однак, належних та допустимих доказів в обґрунтування вказаних вимог позивачами не надано. Так, в акті ЖЕД-313 вказано, що з'ясувати, хто саме власник вище зазначених самовільно встановлених металевих дверей у загальному коридорі (до сміттєприймальної камери) встановити не надалося можливим. Не містить посилань і на встановлення неправомірних дій відповідачів щодо встановлення металевих дверей та захоплення місць загального користування і довідка Деснянського УП ГУНП в м.Києві про результати проведеної перевірки.
Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів неможливо визначити, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_4 встановили спірні металеві двері і що саме вони створюють перешкоди позивачам у користуванні місцями загального користування багатоквартирного будинку.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, в зв`язку із чим вони задоволенню не підлягають.
Крім того, виходячи з вищенаведених правових норм, слід дійти висновку, що належними відповідачами у таких справах є власники/наймачі/користувачі квартир у багатоквартирному будинку. В той же час, позивачами не надано доказів, що відповідачі є власниками/наймачами/користувачами квартири АДРЕСА_4 . Крім того, з довідки УП вбачається, що у вказаній квартирі також проживає і ОСОБА_5 , вимог до якого не заявлено.
З будь-якими клопотаннями про витребування доказів, в тому числі і щодо власників вказаної квартири чи кількості осіб, зареєстрованих у ній, позивачі до суду не звертались. Зазначена обставина не дає можливість суду встановити дійсне коло відповідачів та їх належність, що також виключає можливість задоволення позову.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачами, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -
В задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вимогу демонтувати встановлені металеві двері до тамбура зі сміттєприймальною камерою (місця загального користування) та звільнити приміщення за цими дверима від внутрішнього облаштування - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.
Повне рішення складено та підписано 06 березня 2024 року.
Суддя: