Ярмолинецький районний суд Хмельницької області
Справа № 689/28/24
Провадження № 2/689/170/24
РІШЕННЯ

Іменем України

07 березня 2024 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області -

головуючий - суддя Соловйов А.В.

за участю:

секретаря судового засідання Цмикайло Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ярмолинці в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного непроживання із спадкодавцем,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного непроживання із спадкодавцем ОСОБА_3 .. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабця ОСОБА_3 , яка з 14.09.2003 р. була її опікуном та проживала разом із нею до смерті за адресою АДРЕСА_1 , однак, весь цей час ОСОБА_3 залишалась зареєстрованою разом із донькою - ОСОБА_4 за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Позивач вчасно звернулась із заявою до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна, охопленого заповітом. Натомість, на решту спадкового майна вона не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки на дату смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була зареєстрована за іншою адресою разом із відповідачем, яка і вважається такою, що прийняла спадщину. Позивач посилається на те, що правове значення для прийняття спадщини має місце фактичного проживання, а не формальної реєстрації разом із спадкодавцем. Тому, вважає, що спадщину, не охоплену заповітом відповідач не прийняла.

У підготовчому засіданні позивач позов підтримала з аналогічних мотивів саме із заявлених підстав та заявленого предмету. Заявою від 28.02.2024 р. відреагувала на обговорювані в підготовчому засіданні питання, встановленні в ст. 189 ЦПК України, наполягала на розгляді заяви саме у позовному провадженні, посилаючись на спір про право.

Відповідач заявою від 25.01.2024 р. позов визнала.

Питання підготовчого судового засідання, клопотання, прийняття визнання позову вирішені ухвалою суду від 29.02.2024 р.

В подальшому, сторони в судові засідання не з`являлись, подали письмові клопотання про розгляд справи в їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Ярмолинці Хмельницького району Хмельницької області у віці 72 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 23.09.2020 р.. На дату смерті вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 разом із донькою ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою виконкому Ярмолинецької селищної ради №3999 від 08.10.2020 р.

Інша донька ОСОБА_3 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 24.09.2003 р., а її родинні зв`язки із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 19.12.1966 р., витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

Позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6 та, відповідно, онукою спадкодавця ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 18.05.1986 р., свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 від 10.11.2005 р.. Її місце проживання, відповідно до паспорту НОМЕР_6 , зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , тобто, за іншою адресою, ніж місце реєстрації спадкодавця.

За життя, 04.07.2005 р. ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Кадиївської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №50, яким вона заповіла будинок в АДРЕСА_2 своїй доньці ОСОБА_2 , а житлового будинку в АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_7 (враховуючи, що інша цього будинку вже належала ОСОБА_7 ).

Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 13.04.2021 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначеного будинку.

Позивач посилається на те, що спадкодавцю на дату смерті належало ще й майно, яке не охоплювалось заповітом земельна ділянка в смт. Ярмолинці кадастровий номер :01:014:0067, однак, доказів цього суду не надано. При вирішенні спору із зазначеними предметом та підставами позову, суд не вирішує питання наявності чи належності певній особі певного майна. Зазначене підлягає здійсненню нотаріусом в межах заведеної спадкової справи.

Позивач лише 22.03.2023 р. звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом та отримала відмову, оскільки особою, яка в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла цю спадщину спадщину за законом, є не позивач, а відповідач ОСОБА_2 , яка на дату смерті спадкодавця була зареєстрована із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується листом приватного нотаріуса від 22.12.2023 р. №139/02-14.

При цьому, раніше, в межах встановленого законом строку, позивач не зверталась із заявою про прийняття спадщини за законом, підкресливши у заяві нотаріусу від 27.10.2020 р. про прийняття нею спадщини лише за заповітом. Більше того, відповідач ОСОБА_2 в межах встановленого законом строку не подавала заяви про відмови від прийняття нею спадщини за законом. Встановлений у ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк є присічним.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У постановах Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10.04.2020 р. у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація особи у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

Посилаючись на це позивач стверджує, що фактично спадкодавець до смерті проживала разом із нею за адресою її реєстрації, оскільки після смерті матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та відмови батька ОСОБА_9 , 14.10.2003 від своїх батьківських прав щодо позивача, баба ОСОБА_3 стала її опікуном та переїхала проживати до неї.

Єдиним доказом цієї обставини називає заяву ОСОБА_9 , посвідчену нотаріально 14.10.2003 р. приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Динько Г.А., зареєстровану в реєстрі за №2504, у якій ОСОБА_9 ствердив про відмову від батьківських прав щодо своєї доньки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 та дає згоду на виховання її бабкою ОСОБА_3 .. Заява адресована органу опіки та піклування, який листом №445 від 27.02.2024 р. ствердив про відсутність будь-яких відомостей щодо такої відмови ОСОБА_9 від батьківських прав щодо доньки та про те, що засідання комісії з питань захисту прав дитини з цього питання не проводились.

При цьому, норма ст. 70 КпШС, який діяв станом на оформлення такої зави та у подальшому - ст. 164 СК України передбачали можливість позбавлення батьківських прав лише в судовому порядку. Доказів прийняття такого судового рішення не подано.

Відсутні також докази не лише встановлення, а й можливості встановлення опіки ОСОБА_3 над позивачем. Так, згідно із ст. 131 КпШС України, в редакції, чинній на час існування відповідних відносин, опіка встановлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років, і над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок душевної хвороби або недоумства.

Однак, на дату нотаріального посвідчення заяви ОСОБА_9 позивачу вже виповнилось 17 років. Доказів недоумства або душевного захворювання у позивача у цей час, як і визнання її недієздатною, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, вказана заява не породжувала правових наслідків.

При цьому, у заяві про прийняття спадщини за заповітом від 27.10.2020 р. позивач визнала, що спадкодавець ОСОБА_3 не лише на дату смерті була зареєстрована, а й фактично проживала в АДРЕСА_2 , а не з позивачем ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Це волевиявлення і твердження позивача скріплено її нотаріально посвідченим підписом. Цим спростовуються доводи позивача щодо спільного фактичного проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц.

Суд звертав увагу позивача на обраний спосіб захисту, однак, позивач наполягав на своїх вимогах, копіюючи мотиви постанови Верховного суду від 26.07.2023 р. у справі №641/3893/20, де розглядались такі ж позовні вимоги. Однак, позивачем не враховано, що у наведеній справі, що розглядалась Верховним судом, ставились також зустрічні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, а відтак фактичні обставини справи істотно відрізняються від цієї справи.

Більше того, навіть у цій постанові Верховний суд чітко висловився щодо вимоги про встановлення факту спільного не проживання разом із спадкодавцем, на що не звернув увагу позивач. Верховний суд зазначив, що предметом позову позивач визначила вимогу про встановлення факту не проживання відповідача із спадкодавцями на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після померлих батьків. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавців. З огляду на викладене у задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями ст. 16 ЦК України.

Такі ж висновки, але в іншій категорії справ, зроблені у постанові Великої Палати Верховного суду від 23.01.2024 р. у справі №523/14489/15, зокрема, в п. п. 40 42, а саме: позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на правіспільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, позивачем помилково обрано спосіб захисту, який сам по собі не захищає стверджуване право, а створює лише передумову для перерозподілу між спадкоємцями спадкових прав оминаючи вимоги ст. 1270 ЦК України та встановлений порядок.

З огляду на викладене у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 213-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

У позові відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Соловйов