Справа № 147/1443/23
Провадження № 22-ц/801/426/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 рокуСправа № 147/1443/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С.Г., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.12.2023 року, ухвалене у складі судді Натальчук О.А. в приміщенні суду в смт Тростянець, повний текст рішення складено 22.12.2023 року, -

в с т а н о в и в :

18.10.2023 року ОСОБА_1 , являючись потерпілою у кримінальному провадженні № 0000074, звернулася до суду з позовом, у якому просила на підставі ст.ст. 19, 55, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 1174 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 2, ст. 5, 6, 12, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на її користь, спричинену їй (протиправним закриттям постановою слідчого від 30.06.2023 рокукримінального провадження) моральну шкоду в сумі 100000 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.12.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

12.01.2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення Тростянецького районного суду від 22.12.2023 року, ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції були порушенні норми процесуального права в частині обрання судом першої інстанції форми судового процесу, а саме, суд помилково розглянув справу у спрощеному позовному провадженні. Також судом були порушенні норми матеріального права, оскільки не наведено мотивів прийняття чи відхилення доводів позивачки щодо посилання її на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». На думку апелянта, неправильне визначення районним судом правовідносин та ігнорування норм матеріального права, призвели до постановлення незаконного рішення за її позовною заявою.

18.01.2024 року представником відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Ільяшовою В. В. подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві представник відповідача просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відповідач Державна казначейська служба України відзив на апеляційну скаргу не подавала.

Справа розглядається апеляційним судом у порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З цих підстав, колегія судів залишає без задоволення клопотання апелянта про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції /а. с. 118/.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

30.06.2023 року постановою слідчого СВ відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області майора поліції В. Шамрієнко кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000074 від 06.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Тростянецької селищної ради, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 була допитана у якості потерпілої.

/а. с. 6-10/

10.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду із скаргою на постанову слідчого від 30.06.2023 року.

/а. с. 66-70/

13.07.2023 року постановою начальника Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Т. Басюк постанову слідчого Шамрієнка В. М. про закриття кримінального провадження від 30.06.2023 року було скасовано.

/а. с. 11-13/

28.10.2023 року постановою слідчого СВ відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області майора поліції О. Барський кримінальне провадження № 0000074 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення .

/а. с. 48-53/

Оскільки кримінальне провадження, у якому позивачка була потерпілою, закрито за відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, вона вважає, що незаконними та протиправними діями відповідача ГУНП у Вінницькій області (які виразилися у винесенні постанови про закриття кримінального провадження, яка в подальшому була скасована), їй було заподіяно моральну шкоду, яку ОСОБА_1 визначила у розмірі 100000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання їй моральної шкоди. Посилання заявниці на бездіяльність органу досудового розслідування, є необґрунтованими, оскільки позивач, у встановленому порядку реалізувала своє процесуальне право на оскарження процесуальних рішень, що не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування і завдання цим шкоди позивачці. Наявність певних недоліків у діяльності слідчого сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Ухвалою Тростянецького районного суду від 23.10.2023 року постановлено здійснювати розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідуванняв порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

/а. с. 16-17/

Згідно ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи : малозначні; що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у ч. 4 цієї статті.

Вирішуючи питання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, суд першої інстанції вірно врахував ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; обраний позивачем спосіб захисту, категорію та незначну складність справи, а також відсутність на час постановлення ухвали про відкриття провадження у справі клопотання будь-кого із сторін про необхідність розгляду справи за правилами загального провадження (клопотання про бажання брати участь у судовому засіданні, позивачкою подано вже після відкриття провадження, 10.11.2023 року) та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав здійснювати судочинство у порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що при постановленні ухвали про відкриття та здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права (ст. 19 глави 10 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції були додержані та вірно застосовані і норми матеріального права.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди.

Таким чином, встановивши при розгляді справи відсутність факту вчинення слідчим СВ відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області майором поліції Шамрієнко В. М. при винесенні постанови від 30.06.2023 року про закриття кримінального провадження відносно позивачки дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме : незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди за правилами, визначеними ст. 1176 ЦК України та прийшов висновку, про розгляд справи, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 визначила підстави своїх вимог, керуючись нормами ст. 1174 ЦК України та п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинна була довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Відмовляючи у стягненні моральної шкоди з підстав визначених ст. 1174 ЦК України, суд першої інстанції вірно врахував, що для настання відповідальності, передбаченої даною статтею, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов`язковому виконанню, застосувати примусові заходи і щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їм по службі.

Зважаючи на те, що матеріалами справи не встановлено пред`явлення слідчим СВ відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області (при здійсненні ним своїх службових повноважень) до ОСОБА_1 будь-яких вказівок правового характеру, а також жодним доказом не доведено, що винесенням постанови про закриття кримінального провадження від 30.06.2023 року позивачці було завдано шкоду (матеріальну, моральну), також в матеріалах справи не міститься доказ про визнання дій слідчого Шамрієнко В. М. протиправними (надана копія постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 13.07.2023 року не містить таких висновків та надана суду неповного змісту) суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, визначених ст. 1174 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про необґрунтованість рішення суду та відсутність посилання суду на доводи позивача щодо наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1.12.1994 року № 266/94-ВР (далі Закон № 266/94-ВР) для відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди на підставі положень ст. 1176 ЦК України, які регулюють відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тому додаткової необхідності для відхилення доводів позивачки та посилання її на норми п. 2 п. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР не було, зважаючи, що даний Закон визначає саме Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п. 2 п. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовою підставою позову позивач зазначила ст. ст. 19, 55, 56 Конституції України, ст. ст. 15, 1174 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 2, ст. ст. 5, 6, 12, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, фактичною підставою позову зазначено протиправне закриття постановою слідчого від 30.06.2023 року кримінального провадження № 0000074, яка 13.07.2023 року постановою начальника Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Т. Басюк була скасована.

При цьому, позивач має статус потерпілої у кримінальному провадження, тоді як право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Зазначені підстави у даній справі відсутні.

Сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 30.06.2023 року не свідчить про завдання моральної шкоди позивачу.

Контроль на стадії досудового розслідування не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 28.01.2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 6.07.2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд першої інстанції встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, яка, за твердженням позивача, їй заподіяна.

Незгода позивача з прийнятою постановою слідчого від 30.06.2023 року, яка нею була оскаржена в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їй моральної шкоди.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11.09.2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 25.03.2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Таким чином, оскільки в цій справі відсутні необхідні умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими.

Безпідставними є також посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при врахуванні відзиву ДКС України на позовну заяву, без продовження строку на його подання.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі (ч. 7 ст. 178 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що ухвалою суду від 23.10.2023 року відкрито провадження у справі та надано відповідачу строк п`ятнадцятиденний з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками для подання відзиву на позовну заяву /а. с. 16-17/.

Відповідно до супровідного листа суду від 30.11.2023 року до ДКС України, повторно було надіслано копію ухвали від 23.10.2023 року про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими до неї документами /а. с. 76/.

6.12.2023 року ДКС України подано відзив на позовну заяву /а. с. 77-79/.

У справі відсутні докази дати отримання копії ухвали суду та копії позовної заяви ДКС України раніше 30.11.2023 року, тому правових підстав вважати, що відповідачем пропущено строк на подання відзиву немає, з огляду на наявні у справі докази.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Щодо розподілу судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.12.2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський