Провадження № 2/201/812/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою власністю «Дієса», в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 36 185,78 грн.; компенсацію за 40 невикористаних календарних днів відпустки у розмірі 17 520,66 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 гривень.

22 січня 2024 року представник позивача через «Електронний суд» надіслав клопотання/заява про збільшення позовних вимог (уточнення в частині сум податків та зборів), в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 44 951, 28 грн.з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; компенсацію за 40 невикористаних календарних днів відпустки у розмірі 21 764, 80 грн. з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві з урахуванням клопотання/заяви від 22.01.2024 року позивач зазначає, що з 07 вересня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієса», що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , проте 12 вересня 2023 року наказом № Z00/11/09/004 від 11.09.2023 року звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. При цьому, позивач стверджує, що на момент її звільнення відповідач мав перед нею заборгованість у вигляді нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, що засвідчується довідкою, яка видана відповідачем за № Z від 10.09.2023, та випискою по картковому рахунку на 27.10.2023 року, у розмірі 44 951, 28 грн. (сума визначена з урахуванням податку на доходи фізичних осіб і військового збору) з них: 19 422,88 грн. - заробітна плата за липень 2023 року, 19 593,00 грн. за серпень 2023 року, 5 935,40 грн. за відпрацьовані перед звільненням дні у вересні 2023 року. Компенсація за невикористані 40 календарних днів відпустки до утримання, сплати (перерахування) з цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 21 764,80 гривень.

Позивач стверджує, що неодноразово звертався до представників відповідача, а саме: Директора ТОВ «Дієса» - Вітинської В.В., начальника відділу з розрахунків заробітної плати ТОВ «Дієса» - Чумак Л. та до начальника відділу кадрів ТОВ «Дієса» - Ліберт О., з заявами про виплату заробітної плати та компенсацію за 40 невикористаних календарних днів відпустки, однак заяви позивача як в усній, так і в письмовій формі були проігноровані.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, сформованому 10 січня 2024 року через «Електронний суд», не заперечує проти наявності заборгованості перед працівником, проте посилається на повномасштабне вторгнення 24.02.2022 року як на форс-мажорну обставину, яка є підставою для звільнення за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. Внаслідок ракетно-бомбових ударів регулярних військових формувань російської федерації, Торгова мережа «Eldorado», до якою належить ТОВ «Дієса» зазнала значних збитків: ракетним ударом знищена частина товарних запасів на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполь, Херсон, Ірпінь, Буча, Мелітополь, Бердянськ, Нова Каховка; частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях. За попередніми підрахунками тільки збитки мережі в товарних запасах склали понад 890 млн. грн.На підтвердження форс-мажорних обставин відповідач надав постанову Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/29187/23 від 24.01.2024 року, копію листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7 та сертифікатів щодо використання для господарської діяльності об`єктів, які знаходяться у вищеперерахованих містах.

22 січня 2024 року представник позивача через «Електронний суд» надіслав клопотання, в якому зазначив, що відповідачем не доведено, що порушення зобов`язання щодо строків розрахунків при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, оскільки місце роботи позивача, а саме: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Пастера 8А, не перебуває на території ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Представник позивача до суду подав заяву про розгляд цієї цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Судом встановлено, що з 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієса», що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .

12 вересня 2023 року наказом № Z00/11/09/004 від 11.09.2023 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП.

На момент звільнення ОСОБА_1 відповідач мав перед нею заборгованість у вигляді нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, що засвідчується довідкою, яка видана відповідачем за № Z від 10.09.2023, та випискою по картковому рахунку на 27.10.2023 року, у розмірі 44 951, 28 грн. (сума визначена з урахуванням податку на доходи фізичних осіб і військового збору) з них: 19 422,88 грн. - заробітна плата за липень 2023 року, 19 593,00 грн. за серпень 2023 року, 5 935,40 грн. за відпрацьовані перед звільненням дні у вересні 2023 року. Компенсація за невикористані 40 календарних днів відпустки до утримання, сплати (перерахування) з цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 21 764,80 гривень.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

За частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, встановлена ст. 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п.п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом частини першої ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, як вказано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів".

Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ТОВ «Дієса» на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок №100).

Згідно підпункту л) пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзаців третього пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно абзацу другого пункту 3 Порядку № 100 суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Згідно пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацами першим пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається як середньоденна заробітна плата помножена на кількість робочих днів на дату винесення рішення по цій справі, без урахування податків, які підлягають стягненню в обов`язковому порядку.

Розмір середньоденної заробітної плати складає 867,02 грн., сума якої підрахована так: 19 422,88 грн. (заробітна плата за липень 2023 року) + 19 593,00 грн. (заробітна плата за серпень 2023 року) / (22 (кількість робочих днів у липні 2023 року) + 23 (кількість робочих днів у серпні 2023 року)).

Розмір середнього заробітку починаючи з наступного дня після звільнення, тобто з 13.09.2023 р. по 19.02.2024 р. складає 867,02 грн. х 114 робочі дні = 98 840,28грн.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 невиплатою заробітної плати, суд дійшов наступного висновку.

Внаслідок неправомірних дій Відповідача Позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме, у зв`язку з затримкою виплати заробітної плати та грошових виплат при звільненні Позивач позбавлений можливості вільно розпоряджатися своїми коштами та був вимушений просити допомоги та брати кошти у борг.

Позивач фактично залишилась без засобів на існування, так як заробітна плата була єдиним джерелом доходу. Внаслідок цього Позивач змушена радикально змінити спосіб свого життя та звести свої витрати лише до задоволення мінімальних побутових потреб, а саме, до придбання життєво необхідних продуктів харчування та непродовольчих товарів, таких як засоби особистої гігієни.

З цього часу Позивач витратила майже усі свої заощадження, накопичені нею за попередні періоди. У зв`язку з втратою свого заробітку Позивач постійно перебувала в стані тривожного очікування та невизначеності.

Таким чином спокій та звичний спосіб життя позивача був суттєво порушений. Позивач зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В пункті 13 зазначеної вище постанови вказано, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тому враховуючи наведені положення законодавства, тривалість порушення права позивача на отримання заробітної плати, розмір невиплаченої заробітної плати і компенсації за невикористанні дні відпустки та необхідність позивача в судовому порядку відновлювати свої права, розмір моральної шкоди у 30 000 грн. суд вважає в даному випадку розумним та співрозмірним з порушеним правом позивача. За викладеного суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, стягнувши на її користь 30 000 грн.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства про працю, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Дієса» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, грошових коштів невиплачених при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивач на підставі пункту 1 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати з відповідача на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за 40 невикористаних календарних днів відпустки, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та моральної шкоди, - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (403150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 44 951,28 гривень (сорок чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 28 копійок) з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (403150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсацію за 40 невикористаних календарних днів відпустки у розмірі 21 764,80 гривень (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят чотири гривні 80 копійок) з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (403150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення у розмірі 98 840,28 гривень (дев`яносто вісім тисяч вісімсот сорок гривень 28 копійок) з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (403150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 30 000,00 гривень (тридцять тисяч гривень 00 копійок) на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (403150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45, ) на користь держави судовий збір в розмірі 1 955,56 гривень.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев