КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7114/22 Головуючий у суді І інстанції Хромова О.О.
Провадження № 22-ц/824/823/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сент Софія Проперті Менеджмент» (далі - ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент») звернулось до суду вказаним вище позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг у розмірі 58 867,62 грн з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , управителем якого є ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» відповідно до договору про надання послуг з утримання на балансі та управління житловим комплексом від 26 серпня 2010 року, укладеного з Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Раїси Окіпної, 18» (далі - ОСББ «Раїси Окіпної, 18»).

Відповідно до вказаного договору позивач також є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому комплексі згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідач, як власник житлового приміщення у комплексі, отримує від позивача послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Однак, починаючи із січня 2021 року відповідач належним чином не оплачувала спожиті послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, у зв`язку з чим станом на 02 серпня 2022 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 58 867,62 грн, з яких: 49 948,20 грн - послуги обслуговування будинку та прибудинкової території, 7 836,04 грн - індекс інфляції, 1 083,38 грн - 3 % річних, від погашення якої вона умисно ухиляється.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 58 867,62 грн та судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати у повному обсязі з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що позивачу було відомо про її місце проживання та реєстрації, оскільки у відзиві на позовну заяву у справі № 755/5329/21 нею було зауважено, що її місцем реєстрації та проживання є адреса: АДРЕСА_2 . Жодна особа не проживає та не може проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки ремонтні роботи з моменту здачі будинку в експлуатацію так і не проводились у цій квартирі, а посилання позивача на те, що йому достеменно відомо, що відповідач проживає за вказаною адресою є таким, що не відповідає дійсності.

Щодо споживання послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території, відповідач звертає увагу, що до матеріалів справи не долучено документів, які підтверджують факт надання послуг. Між сторонами не укладалось жодних договорів щодо надання комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкових територій.

Твердження суду про те, що комунальні послуги повинні вчасно оплачувати всі співвласники приміщень будинку не спростовує той факт, що споживачі мають оплачувати саме отримані комунальні послуги.

Відповідач вказує, що вона не користувалася переліком послуг, що включені до структури тарифу на послуги з утримання будинків та прибудинкової території, на які посилається позивач, зокрема, вивезення побутових відходів, користування ліфтами, користування системами диспетчеризації. До матеріалів справи не надано жодних доказів, що у будинку за адресою: АДРЕСА_4 , безперервно надаються послуги щодо утримання будинку та прибудинкових територій.

Позивачем жодного разу не було надано їй рахунок про сплату комунальних послуг, зокрема, послуги обслуговування будинку і прибудинкової території, ані шляхом опускання рахунків в поштову скриньку за фактичним місцем знаходження майна, ані шляхом надсилання на електронну пошту, месенджери. Відтак, вона не могла знати ані про заборгованість, що утворилася, ані про реквізити, на які платити, ані про вартість послуг. Матеріали справи не містять жодних підтверджень направлення чи якимось іншим способом оповіщення її про суму необхідної сплати.

Також позивачем не доведено надсилання (вручення) її рахунків на сплату житлово-комунальних послуг із зазначенням їх виду та вартості, а відповідно й отримання нею відповідних рахунків. Крім того, рахунки і заборгованість за утримання будинків та прибудинкових територій в її особистому кабінеті «ЦКС» відсутні. При цьому, суд у своєму рішенні посилається на розрахунок послуг, виконаний у вигляді таблиці Excel, який не може бути належним доказом заявлених позивачем до стягнення сум, оскільки не підтверджує фактично надані послуги.

Позивач для обґрунтування вартості послуг надав копії розпоряджень Київської міської державної адміністрації № 936 від 01 червня 2018 року та № 982 від 11 жовтня 2016 року. Тариф вказаний у вищезгаданих рішеннях нараховуються за метр квадратний приміщення (квартири), однак ані в довідці про суму заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 року по квартирі № 138 , ані в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2022 року не міститься жодних даних про розмір (фактичну квадратуру) квартири.

Судом першої інстанції не перевірено чим підтверджується (обґрунтовується) сума у розмірі 2 774,90 грн на місяць. У матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки та пояснення, що обґрунтовували такий розрахунок, а також матеріали справи не містять жодних даних про площу квартири, хоча структура затверджених тарифів визначається за 1 кв. м загальної площі на місяць.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що 26 серпня 2010 року між ОСББ «Раїси Окіпної, 18» та ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» був укладений договір про надання послуг з утримання на балансі та управління житловим комплексом (з відкладною обставиною), за умовами якого позивач, як управитель, за плату надає послуги з утримання на балансі житлового комплексу по АДРЕСА_4 та управління неподільним та загальним майном житлового комплексу, забезпечує належну його експлуатацію, надаючи споживачам житлово-комунальні послуги відповідної якості тощо. Управитель має право отримувати плату від споживачів будинку за надані житлово-комунальні послуги (а.с. 6-10).

Згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 жовтня 2016 року № 982 внесено зміни до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, встановлених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 30 вересня 2014 року № 1078 (а.с. 11-13).

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01 червня 2018 року № 936 внесено зміни до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, встановлених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 30 вересня 2014 року № 1078 (а.с. 14-16).

За даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ/333527 від 29 березня 2011 року є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 17, 18).

Згідно із довідкою про суми заборгованості по оплаті послуг з обслуговування будинку і прибудинкової території за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 року по квартирі АДРЕСА_1 станом на 02 серпня 2022 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість у загальному розмірі 58 867,62 грн, з яких: 49 948,20 грн - основна сума боргу, 7 836,04 грн - індекс інфляції, 1 083,38 грн - 3 % річних (а.с. 19).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як власник квартири, не здійснювала оплату наданих позивачем послуг відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заявленої суми заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Отже, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 901 ЦПК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII), який набрав чинності 10 грудня 2017 року.

За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 01 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору;

управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

У відповідності до частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Статтею 7 Закону № 2189-VIII визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частиною першою статті 9 Закону № 2189-VIII встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Крім того, відповідно до частин першої-третьої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком у разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

У відповідності до статей 156, 162 ЖК України власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Статтею 68 ЖК УРСР встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 , як власнику квартири у житловому комплексі, надавалися житлово-комунальні послуги, які вона була зобов`язана оплачувати, оскільки фактично користувалася ними як співвласник багатоквартирного житлового будинку.

Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» у встановленому законом порядку послуги з утримання будинку та прибудинкової території відповідачу надаються, у зв`язку з цим воно несло витрати, а тому остання повинна також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.

Проте, відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконувала покладені на неї зобов`язання, своєчасно та в нарахованому розмірі не оплачувала спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 рокувиникла заборгованість, розмір якої становить 49 948,20 грн - основний борг, 7 836,04 грн - інфляційна складова боргу та 1 083,38 грн - 3 % річних, а всього - 58 867,62 грн.

При цьому не проживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності, та/або факт відсутності її реєстрації у цьому помешканні не звільняє її від обов`язку нести витрати з оплати послуг, які забезпечують утримання майна.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 і за вказаною адресою надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової територіїїх виконавцем (управителем) - ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент»в тому числі й відповідачу, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачем у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги залежно від площі квартири, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги.

Відповідач не надала апеляційному суду доказів того, що за спірний період послуги з утримання будинку та прибудинкової території надавалися іншим виконавцем, а не позивачем. При цьому нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг.

З наведених вище підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» є неналежним виконавцем послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

При цьому із ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» договір про надання послуг з утримання на балансі та управління житловим комплексом (з відкладною обставиною) був укладений 26 серпня 2010 року саме ОСББ «Раїси Окіпної, 18».

В оцінці аргументів відповідача про те, що між сторонами не було укладено окремого договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (співвласником) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, у тому числі в якому створено чи не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів а також сплачувати вартість інших комунальних послуг.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК Україницивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що тариф за послуги нараховуються за квадратний метр приміщення (квартири), однак ані в довідці про суму заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 року по квартирі № 138 , ані в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 серпня 2022 року не міститься жодних даних про розмір (фактичну квадратуру) квартири.

Разом з тим, ОСОБА_1 , будучи з березня 2011 року власником квартири АДРЕСА_1 та, відповідно, маючи всі необхідні правовстановлюючі і технічні документи на це житлове приміщення, не надала їх суду на спростування правильності нарахованих позивачем сум щомісячної плати за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 року, тому колегія суддів оцінює такі посилання апеляційної скарги критично.

На підтвердження заявленого розміру боргу позивач надав розрахунок заборгованості по оплаті наданих послуг за період з 01 січня 2021 року по 30 червня 2022 року по квартирі АДРЕСА_1 станом на 02 серпня 2022 року, при дослідженні якого вбачається порядок та методика нарахування щомісячної плати за надані послуги з обслуговування житлового будинку та прибудинкової території.

Вказаний розрахунок, який складений начальником планово-розрахункового відділу та затверджений директором ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент», а також засвідчений печаткою товариства, відповідачем не спростований, хоча це є її процесуальним обов`язком згідно вимог ЦПК України.

Відповідач від наданих послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, суду не представлено.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустила невиконання вимог закону щодо належної оплати вартості послуги з утримання будинку та прибудинкової території в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, що є підставою для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги з інфляційними втратами та трьома процентами річних від простроченої суми боргу.

Інші доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються лише на незгоді відповідача із необхідністю сплати вартості спожитих нею житлово-комунальних послуг, як власником квартири у багатоквартирному будинку, за встановленими тарифами, і перекладанні обв`язку доказування у справі виключно на позивача. Такі доводине спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній