Дата документу 26.02.2024 Справа № 335/5594/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/5594/23 Головуючий у першій інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/375/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2023 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Фельського С.Л.,. звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, в якому просить суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Держаного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 49 580 грн., та витрати на правову допомогу 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.11.2021 о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем BMW 320 D, д.н.з. НОМЕР_1 , та водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем «Шевролет», д.н.з. НОМЕР_2 . На місці пригоди складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ 317205 від 11.11.2022, згідно якого ОСОБА_1 , керуючи автомобілем BMW, д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху та виїзді на зустрічну смугу, не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку.

Матеріали вказаної справи направлено до Ленінського районного суду м. Запоріжжя, який постановою від 24.06.2023 закрив провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Таким чином, судом встановлено безпідставність обвинувачення ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху України.

Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення тривав до 24.06.2022, тобто більше семи місяців ОСОБА_1 перебував під судовим розглядом.

ОСОБА_1 не визнавав своєї провини із самого початку. Ще на місці дорожньо-транспортної пригоди, співробітники поліції не звернули жодної уваги на його доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, та, як наслідок, у ДТП.

Він був вимушений шукати собі захисника (адвоката), витрачати кошти на свій захист у суді, відвідувати судові засідання, вимагати законного розгляду його справи безстороннім судом. Його звичний устрій життя було порушено, постійна нервова напруга, у зв`язку з перебуванням його справи в суді не давала можливості проживати у звичному для себе темпі жоден день протягом усього судового розгляду.

Лише 24.06.2022, дізнавшись про винесення судового рішення про закриття провадження та визнання його невинуватості він зміг «видихнути» та спокійно розмірковувати над подальшим життям та планами.

У результаті незаконного обвинувачення сформульованого у протоколі про адміністративне правопорушення він міг втратити велику суму коштів, які довелось би витратити на відшкодування автомобіля який належить начеб - то потерпілому. Постійні думки про це не давали спати ОСОБА_1 .

Будучи незаконно обвинуваченим у вчиненні правопорушення, ОСОБА_1 тяжко це сприймав. У позивача погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі. Не міг належним чином виконувати роботу. Спілкування із сім`єю також не складалось через нервовість, пригнічений стан та необхідність витрачання значних коштів на судове провадження.

Постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання. Позивач в принципі почав частіше хворіти через послаблення імунітету.

Враховуючи ступінь моральних страждань позивача по справі, сума моральної шкоди, на його думку, має визначатись на рівні мінімально встановленого законом розміру. Тобто, 7 місяців 12 днів помножити на 6 700 грн. = 49 580 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат орієнтовно становить 10 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову суму в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Стягнуто з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на правову допомогу в розмірі 1613 (одна тисяча шістсот тринадцять) грн. 55 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в які зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди саме посадовими особами відповідача; окрім цього в апеляційній скарзі, зазначається про зловживання позивачем процесуальними правами.

Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в які зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення судових витрат та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог щодо стягнення судових витрат з Державної казначейської служби України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не обґрунтовано стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що необґрунтованим рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції не застосовано норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності спричинення моральної шкоди позивачу та наявності підстав для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 11.11.2021 інспектором ВРПП Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 317205 у якому вказано, що 11.11.2021 о 08 годині 40 хвилин на автодорозі Харків-Сімферополь 382-400, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем BMW д.н.з. НОМЕР_1 , при зміні напрямку руху, та виїзді на зустрічну смугу, не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем «Шевролет», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2022 провадження у справі відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (№ 937/11054/21, провадження № 3/334/283/2).

У вказаній справі була призначена судова авто-технічна експертиза. Згідно висновку експерта вирішити питання дії кого з водіїв не відповідають вимогам Правил дорожнього руху України, та з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди не є можливим по причині не інформативності пояснень ОСОБА_3 , та суперечливості механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди вказаного ОСОБА_1 , та свідком ОСОБА_4 слідовій інформації зафіксованої на схемі місця ДТП.

Як зазначено у постанові суду, підставою такого рішення стало те, що матеріалами справи про адміністративне правопорушення не підтверджено порушення водієм ОСОБА_1 п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

Вказана постанова набрала законної сили 05.07.2022.

Постановою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2023 заяву адвоката Фельського С.Л. про виправлення описки у постанові від 24.06.2022 по справі № 937/11054/21 задоволено. Зазначено у постанові Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2022 по справі № 937/11054/21, вірно орган від якого надійшов адміністративний матеріал «Мелітопольський РУП ГУНП в Запорізькій області» замість невірного «Управління патрульної поліції ДПП в Запорізькій області».

Відтак належним відповідачем у цій справі є саме ГУНП в Запорізькій області, працівниками якого складено протокол про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції, аналізуючи норми КУпАП дійшов висновку про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції погодився з доводами представника позивача щодо того, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події і складу такого правопорушення свідчить про незаконність складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, фактично сам факт незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в силу ст. 23 ЦК України, презюмує завдання позивачу моральної шкоди від цього, оскільки будь-якій людині властиво відчувати душевні страждання у зв`язку з усвідомленням прояву несправедливості по відношенню до себе, тим більше від представників держави, і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до загальних умов цивільно-правової відповідальності необхідною умовою для відшкодування шкоди державою є неправомірні дії державного органу, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які повинен довести позивач.

Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках, зокрема закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Разом з тим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спричинена в даному випадку позивачу моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а не на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач.

Так, зазначені норми права встановлюють спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими особами. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди посадові чи службові особи органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди зокрема, внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

За відсутності цих підстав, в силу вимог ч. 6 ст. 1176 УК України, шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Саме такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року, справа №920/715/17.

Виходячи із обставин даної справи, Головне управління національної поліції в Запорізькій області у даному випадку не здійснювало своїх повноважень з приводу оперативно-розшукової діяльності та досудового розслідування, а в силу покладених на них завдань, здійснювало провадження у справі про адміністративне правопорушення.

У зв`язку з цим підстав для застосування під час вирішення даної цивільної справи ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд не знаходить.

Суд першої інстанції зазначив, що не знайшов підстав для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема ч. 3 ст. 13 вказаного Закону, яка передбачає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У даному випадку моральна шкода позивачу заподіяна внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення інспектором ВРПП Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області, тобто службовою особою органу державної влади, який, як вже зазначалось, у даному випадку не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 13 вказаного Закону відсутні.

З наведених підстав, суд дійшов висновку, що справедливим буде присудження відшкодування моральної шкоди у розмірі 8000 грн., виходячи з засад розумності та справедливості, що буде співмірним із тривалістю порушень прав позивача та характером завданої йому немайнової шкоди. Стягнення у такому розмірі не є надто надмірним, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Позивач зазначив, що його витрати на оплату професійної правничої допомоги склали 10000,00 грн., на підтвердження чого надав копію Договору про надання правової допомоги від 21.06.2023 між ним та адвокатом Фельським С.Л., пунктом 4.1 якого сторони узгодили гонорар адвоката в сумі 10000,00 грн., копію Акта приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 21.06.2023 на суму 10000,00 грн., а також копію рахунку на цю суму й квитанції до прибуткового касового ордеру від 21.05.2023 про те, що адвокат Фельський С.Л. прийняв від позивача грошову суму в розмірі 10000,00 грн. на підставі вказаного договору.

Таким чином, загальна сума витрат, яку позивач просить покласти на відповідача, становить 10000,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто й витрати на оплату професійної правничої допомоги, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, витрати позивача на правничу допомогу адвоката Фельського С.Л. мають бути стягнуті з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі 1613,55 грн.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки судом вірно визначено норми матеріального та процесуального права, які мають бути застосовані під час розгляду справи, в повному обсязі досліджено докази та доводи сторін.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області, щодо зловживання позивачем своїми процесуальними права та подачею тотожних позовів з огляду на наступне.

Встановлено, що Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя розглядалась цивільна справа № 335/7042/22, за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2023, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000 грн. та 1412 грн. судових витрат на правничу допомогу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20.04.2023 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області у справі № 335/7042/22 було задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2023 у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Як вбачається зі змісту рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2023 та постанови Запорізького апеляційного суду від 20.04.2023, предмет та підстави позову у цій справі є аналогічними тим, що зазначені позивачем ОСОБА_1 і у справі №335/5594/23.

Разом із тим, суб`єктний склад учасників справи у цих двох справах є різним.

Так, у справі № 335/7042/22 позивачем було пред`явлено позовні вимоги лише до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, у той час, як у справі, що наразі розглядається судом, позов пред`явлено до двох відповідачів, і до Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області і до Державної казначейської служби України.

Крім того, як встановлено зі змісту постанови Запорізького апеляційного суду від 20.04.2023, якою було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ГУНП в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом позовні вимоги по суті не розглядалися, а було відмовлено у задоволенні позову лише з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача ГУНП в Запорізькій області. Тобто, апеляційний суд у своїй постанові не наводив своїх висновків щодо предмету та підстав заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124, частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права порушені.

Обмеження можливості звернення до суду й отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.

Таким чином, оскільки рішення по суті позовних вимог не приймалося у справі № 335/7042/22, то подання позову у червні 2023 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Фельського С.Л.,. до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду є правом особи на судових захист.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області що відсутня, як підстава для відшкодування шкоди у приписах Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не беруться до уваги колегією суддів, оскільки в оскаржуваному рішення суду, зазначалось про неможливість застосування норм вказаного закону, а задоволено позовні вимоги було на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Також, колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області, щодо недоведеності спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що: «здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Верховного Судувід 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Звертаючись до проблематики врегулювання деліктних відносин з участю держави Україна, Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 р. у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків». І далі: «...ст. 152 Конституції Українизобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Відшкодовується також державою завдана безпідставним осудженням шкода у разі скасування вироку суду як неправосудного (ст. 62 Конституції України)».

Відповідно до ППВСУ «Про застосування Конституції Українипри здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9, в п. 16 якої вищий судовий орган України звертає увагу на те, що суди повинні суворо дотримуватися передбаченогост. 56 Конституції Україниправа особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що є безпідставними твердження ГУНП в Запорізькій області, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та жоден з доводів апеляційної скарги не спростовує зазначеного.

Окрім цього, колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційних скарг ГУНП в Запорізькій області та Державної казначейської служби України щодо неправомірності стягнення судових витрат на користь позивача, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІ представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Таким чином, задоволення вимог, щодо стягнення з відповідачів судових витрат, які поніс позивач, обумовлене наявністю відповідних норм в національних законодавчих актах.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованості рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем такий розмір було розраховано із застосуванням норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і як вже зазначалось, визначено, що в даному випадку підлягають застосування загальні норми щодо відшкодування моральної шкоди, а саме статті 1173, 1174 ЦК України, а не спеціальні, що обумовлює зменшення суми відшкодування.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з рішенням суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: