РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 березня 2024 року м. Мукачево Справа №303/7405/21 2/303/1930/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

треті особи без самостійних вимог на предмет спору:

(1) Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ);

(2) приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна

про визнання заповіту та шлюбу недійсними,

За участю:

представника позивача ОСОБА_3 ;

представників відповідача Бедринець М.Ю., Гринихи Т.Ю.;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, зазначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) та приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Машіку Олену Миколаївну, в якому просила суд:

- визнати заповіт ОСОБА_4 від 09.09.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., реєстровий номер 1104 недійсним;

- визнати шлюб укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ), зареєстрований 27.09.2019 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, актовий запис про шлюб №563 від 27.09.2019 недійсним з моменту його укладення;

- скасувати актовий запис про шлюб від 27.09.2019 №563 у книзі реєстрації актів про шлюб.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що після смерті свого батька ОСОБА_4 , позивач дізналася про наявність заповіту, який він залишив на користь відповідача, а також про факт укладення шлюбу між її батьком та відповідачем. За твердженням позивача, її батько тяжко хворів, перебував на стаціонарному лікуванні, а тому на час укладання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати. Крім того, укладення шлюбу відбулося в рамках проекту «шлюб за добу», при цьому згідно з даними висновку експерта за результатами судово-почеркознавчої експертизи від 15.09.2021 №9776 на заяві про державну реєстрацію шлюбу та договорі про надання послуги з організації проведення державної реєстрації шлюбу підписи від імені ОСОБА_4 виконані іншою особою.

За таких обставин, позивач вважає, що заповіт та шлюб було укладено покійним батьком проти його справжньої волі, а тому є підстави для визнання їх недійсними.

На підставі ухвал суду від 25 жовтня 2021 року суддею Моничем В.О. прийнято справу до розгляду, відкрито провадження у справі, вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все належне майно ОСОБА_4

19 листопада 2021 року представником відповідача ОСОБА_7 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд у задоволенні позову відмовити, у зв`язку з його безпідставністю. За доводами представника, відповідач та ОСОБА_4 протягом тривалого часу проживали у цивільному шлюбі та вели спільне господарство. Саме покійний наполягав на укладенні шлюбу з відповідачем. Крім того, ОСОБА_2 постійно доглядала за чоловіком, коли той хворів, натомість донька ОСОБА_1 не цікавилася життям батька та його здоров`ям.

На думку представника відповідача, доданий до позовної заяви висновок судово-психіатричного експерта не відповідає вимогам ст.ст. 102-105 Цивільного процесуального кодексу України.

15 грудня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог та висновку експерта від представника відповідача ОСОБА_8 , в яких вона просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та наголосила, що висновок судово-психіатричного експерта від 24.12.2020 №581 не є допустимим доказом, оскільки експертиза проведена за межами цивільного провадження порушує права іншої сторони (відповідача), крім того у ньому не зазначено, що він підготовлений для суду.

До письмових пояснень представником також додано клопотання про витребування доказів (медичної документації ОСОБА_4 ), виклик свідків, призначення повторної комплексної судово-медичної експертизи.

17 грудня 2021 року відповідачем подано заяву про відвід судді.

На підставі ухвали суду від 20.12.2021 року заявлений відповідачем відвід визнано небгрунтованим. Вирішення питання про відвід судді передано на розгляд іншому судді, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про відвід судді Монича В.О. задоволено та передано справу до канцелярії суду для визначення судді в порядку ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі ухвали суду від 28.12.2021 року суддею Кость В.В. справу прийнято до свого провадження.

За наслідками розгляду поданих раніше клопотань представника відповідача, ухвалою суду від 01.03.2022 року було прийнято ряд процесуальних рішень, а саме: задоволено частково клопотання про витребування доказів та про призначення повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи, задоволено заяву про виклик свідків та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Зазначену ухвалу суду стороною відповідача було оскаржено в апеляційному порядку.

В подальшому, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_7 від 17.03.2022 року, ухвалою суду від 22.03.2022 року провадження у справі було відновлено та призначено підготовче судове засідання на 31.03.2022, за наслідками якого, суд витребував медичну документацію ОСОБА_4 від Мукачівського районного управління поліції ГУНП у Закарпатській області та на час проведення повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи провадження у справі зупинив.

Таким чином, провадження у справі було зупинено повторно 31.03.2022 року і вказана ухвала учасниками судового розгляду не оскаржувалася.

На підставі постанови Закарпатського апеляційного суду від 01.08.2022 року апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.03.2022 в частині зупинення провадження скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

27.09.2022 року суд направив цивільну справу для проведення посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи до КНП Львівської обласної ради "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня".

Разом з тим, 10.11.2022 року на адресу суду від Львівської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» надійшло повідомлення від 18.10.2022 №257, згідно з яким зазначено про неможливість виконання експертизи установою, визначеною ухвалою суду від 01.03.2022, оскільки діяльність відділення судово-психіатричної експертизи №5 КНП Львівської обласної ради "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" припинено. Натомість, розпочала діяльність Львівська філія судово-психіатричних експертиз як відокремлений структурний підрозділ державної спеціалізованої установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

При цьому, матеріали справи на адресу суду не поверталися, а адреса експертної установи не змінилася.

За таких обставин, на підставі ухвали суду від 11.11.2022 року провадження у справі було відновлено, а ухвалою суду від 15.11.2022 року доручено проведення призначеної ухвалою суду від 1 березня 2022 року повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи експертам Львівської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України».

01.11.2023 року на адресу суду було повернуто справу з експертної установи, без виконання, а тому ухвалою суду від 02.11.2023 року провадження у справі було відновлено.

На підставі ухвали суду від 12.12.2023 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 про виклик свідків та закрито підготовче провадження по справі.

13 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку судом було отримано заяву відповідача від 01.12.2023 року про відвід судді.

На підставі ухвали суду від 14 грудня 2023 року заяву ОСОБА_2 про відвід судді залишено без розгляду.

У судовому засіданні 2 січня 2024 року відповідачем в усній формі заявлено клопотання про відвід судді, яке ухвалою суду залишено без розгляду.

16 січня 2024 року судом допитано свідків сторони відповідача.

У судовому засіданні 2 лютого 2024 року було допитано свідків сторони позивача, розглянуто клопотання представника відповідача ОСОБА_7 щодо обов`язкової явки позивача. Також суд перейшов до стадії дослідження доказів.

Суд продовжив дослідження доказів у судовому засіданні 22 лютого 2024 року та розглянув клопотання представника відповідача ОСОБА_8 про призначення посмертної комплексної судово-медичної експертизи, у задоволенні якого суд відмовив з підстав наведених судом в ухвалі суду від 22.02.2024.

У судовому засіданні 7 березня 2023 року представник позивача просив суд задоволити позов, а також тезисно озвучив письмові пояснення для судових дебатів позивача, які остання надіслала через систему «Електронний суд» до суду, однак такі на час судового засідання ще не були отримані судом.

Представники відповідача просили суд у позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, у наведеній статті зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивачем зазначено позовні вимоги щодо визнання заповіту та шлюбу недійними, а також скасування актового запису про шлюб.

Отже суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин справи, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо визнання заповіту та укладеного шлюбу недійсними, скасування актового запису про шлюб та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення прав у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

9 вересня 2019 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О. М. (зареєстрований в реєстрі за №1104), згідно з яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів ОСОБА_9 (Том 1, а.с. 9).

В подальшому, між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 було укладено шлюб 27 вересня 2019 року (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.09.2019). Після реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_10 » (Том 1, а.с. 26)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - помер (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 02.01.2020).

ОСОБА_5 08.01.2020 року звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини за заповітом (Том 1, а.с. 29).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з приписами частини першої та другої статті 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 Цивільного кодексу України).

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій Цивільного кодексу України немає відповідного правила. Водночас, загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої Цивільного кодексу України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В свою чергу, ст. 225 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 05 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21).

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В свою чергу, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 Сімейного кодексу України).

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 Сімейного кодексу України).

Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права. Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 761/16077/19.

Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінка або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 Сімейного кодексу України).

Тлумачення норм Сімейного кодексу України свідчить, що в цьому Кодексі закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).

Відповідно до правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року по справі № 404/8982/14 (провадження № 61-1021св21), від 6 грудня 2023 року по справі № 404/8982/14-ц (провадження № 61-9965св23), у статті 42 Сімейного кодексу України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 Сімейного кодексу України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 Сімейного кодексу України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 Сімейного кодексу України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 Сімейного кодексу України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає.

Аналізуючи наведені положення законодавства на предмет їх відповідності фактичним обставинам справи, оцінюючи кожен доказ окремо, а також всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд повинен встановити за результатами даного судового розгляду чи був спроможний на момент укладення заповіту та шлюбу ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і чи порушено права позивача у зв`язку з реєстрацією шлюбу між померлим та відповідачкою.

В ході судового розгляду справи судом було допитано свідків сторони відповідача. Зокрема, свідки ОСОБА_11 (двоюрідна сестра відповідача), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 (сусіди ОСОБА_4 ) надали суду схожі за змістом покази стосовно того, що їм відомо про відносини померлого та відповідача. Зазначені свідки підтвердили, що ОСОБА_2 доглядала за померлим, коли він хворів, вони спільно проживали та вели господарство. Змін у психічному стані та поведінці ОСОБА_4 ніхто зі сторони свідків відповідача не помічав.

Натомість у показах свідків ОСОБА_15 та відповідача ОСОБА_2 , яка була також допитана судом у якості свідка містились розбіжності. Так, ОСОБА_15 повідомив, що він особисто відвозив з дому померлого до нотаріуса Машіки О.М., де той склав заповіт, а також до органу реєстрації актів цивільного стану, де ОСОБА_4 та відповідач подали необхідні документи для реєстрації шлюбу. Стосовно присутності на самій реєстрації шлюбу надав неоднозначні покази. Натомість ОСОБА_2 повідомила, що заповіт було укладено біля лікарні, де померлий проходив лікування, а саме у кафе. Шлюб між нею та померлим було укладено за взаємною згодою, до цього вони спільно проживали з ОСОБА_4 з 2006 по 2010 рр. та з 2014 по день смерті.

Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка О. М. у своїх поясненнях зазначила, що спочатку відбулась консультація з приводу складання заповіту, а через декілька тижнів покійний озвучив свою волю щодо належних йому майнових активів у фойє лікарні.

Допитані свідки зі сторони позивача ОСОБА_16 (брат померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_17 (батько померлого ОСОБА_4 ), ОСОБА_18 , ОСОБА_19 надали схожі за змістом покази, у яких звертали увагу суду на те, що останні роки свого життя ОСОБА_4 важко хворів, мав ряд захворювань серед яких сильна алкогольна залежність, через що мав перепади настрою, проблеми з пам`яттю, а також не ясну свідомість. Про намір укласти шлюб з відповідачем покійний родичам не повідомляв, реєстрація шлюбу відбулась швидко, Вважають, що померлий не розумів значення своїх дій, внаслідок психічних розладів від зловживання алкоголем, а шлюб укладався під впливом відповідача.

З дослідженої медичної документації вбачається, що покійний мав ряд захворювань, у зв`язку з чим неодноразово проходив лікування.

Згідно з даними листа КНП «Мукачівська центральна районна лікарня» від 13.02.2020 №№141, ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у закладі за період 2017-2019 рр.: з 13.06.2018 по 19.06.2018; з 15.05.2019 по 27.05.2019; з 27.08.2019 по 10.09.2019; з 24.09.2019 по 27.09.2019 (том 1, а.с. 11).

Таким чином, на час укладення заповіту (09.09.2019) та шлюбу (27.09.2019) ОСОБА_4 проходив стаціонарне лікування.

Водночас, вирішуючи питання стосовно визначення психічного стану померлого ОСОБА_4 , зокрема щодо його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними необхідні спеціальні знання, оскільки покази свідків щодо психічного стану особи можуть мати лише опосередкований характер та повинні оцінюватися у сукупності з іншими доказами.

Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно з приписами пункту другого частини першої ст. 105 Цивільного процесуального кодексу України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У постанові від 30 серпня 2023 року в справа № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд зазначив: «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи».

Слід констатувати, що суд виконав свій процесуальний обов`язок, та призначив ухвалою суду від 01.03.2022 за клопотанням сторони відповідача посмертну комплексну судово-психіатричну експертизу по справі.

Оскільки, призначена судом експертиза не була проведена через її неоплату відповідачем, суд у відповідності до приписів частини третьої та девятої ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, вважає за необхідне застосувати інший правовий акт, прийнятий відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, використати аналогію Закону, та послатися на п. 3 частини другої ст. 242 Кримінального процесуального кодексу України, згідно якого слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.

Суд бере до уваги той факт, що висновок відповідної судово-психіатричної експертизи є єдиним безумовно допустимим та прямо визначеним законом доказом і стан психічного здоров`я особи поза межами такого висновку експертизи не може підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої ст.78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

В матеріалах справи міститься висновок судово-психіатричного експерта №581 від 24.12.2020, виконаний експертами Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (надалі Висновок №581) на виконання постанови дізнавача сектору дізнання Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 10.08.2020 в межах кримінального провадження № 0000121 (том 1, а.с 31- 37). Зі змісту Висновку №581 вбачається, що експерти були попереджені про відповідальність за надання явно неправдивих висновків, відмову від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Для проведення експертизи були представлені матеріали кримінального провадження №0000121 та 11 медичних карт стаціонарного хворого.

За результатами експертного дослідження у Висновку №581 зазначено, що « ОСОБА_4 станом на 09 вересня 2019 року та 29 вересня 2019 року страждав хронічним стійким психічним розладом у виді психічних та поведінкових розладів, амнестичний синдром з проявами Корсаковського психозу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними…». «…За своїм психічним станом ОСОБА_4 не міг правильно сприймати обставини по справі 09 вересня 2019 року та 29 вересня 2019 року і їх запам`ятовувати».

Поряд з цим, зазначений Висновок №581 повинен оцінюватись, як окремо так і у сукупності з Висновком судово-психіатричного експерта №680 від 10.12.2021, виконаного експертами Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (надалі Висновок №680) на виконання постанови старшого дізнавача СД Мукачівського РУП ГУНП у Закарпатській області капітана поліції Лазорка Ю.С. у рамках кримінального провадження №0000121 (том 1, а.с. 210- 216).

Як вбачається зі змісту Висновку №680, під час винесення постанови про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи дізнавачем помилково в питаннях, які були поставлені експерту було зазначено дату укладення (реєстрації) шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 29 вересня 2019 року. В свою чергу, експертами при виконанні експертизи у Висновку №581 так само було вказано дату 29 вересня 2019 року.

19.10.2021, старшим дізнавачем СД Мукачівського РУП ГУНП у Закарпатській області капітаном поліції Лазорка Ю.С. винесено постанову про уточнення та зазначення належної дати укладення (реєстрації) шлюбу 27 вересня 2019 року.

Для проведення експертизи були представлені матеріали кримінального провадження №0000121 у 2-х томах та 11 медичних карт стаціонарного хворого, експерти були попереджені про відповідальність за надання явно неправдивих висновків, відмову від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

За результатами експертного дослідження у Висновку №680 зазначено: « ОСОБА_4 станом на 09 вересня 2019 року та 27 вересня 2019 року страждав хронічним стійким психічним розладом у виді психічних та поведінкових розладів, амнестичний синдром з проявами Корсаковського психозу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними…». «… За своїм психічним станом ОСОБА_4 не міг правильно сприймати обставини по справі 09 вересня 2019 року та 27 вересня 2019 року і їх запам`ятовувати».

Поряд з цим, стороною відповідача в ході судового розгляду справи Висновок №581 та Висновок №680 поставлено під сумнів з підстав щодо їх поверхневості та виконання з порушенням законодавства, а також відсутності посилання про те, що вони підготовлені для подання до суду.

В контексті наведеного слід зазначити, що у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

За таких обставин, в межах розгляду справи суд виконав вимоги ст. 105 Цивільного процесуального кодексу України, сприяв учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав та призначив за клопотанням сторони відповідача по справі посмертну комплексну судово-психіатричну експертизу, яка не була проведена через її неоплату. В свою чергу, висновки експертів, які були б підготовлені на замовлення учасників справи до суду не надходили. З урахуванням зазначеного, суд враховує наявні в матеріалах справи Висновки №581 та №680 у поєднанні з наявними у матеріалах справи доказами та з огляду на обґрунтування та обсяг вивчених матеріалів справи медичних документів при проведенні експертизи. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №372/1862/17.

Слід звернути увагу на те, що висновки судово-психіатричної експертизи у рамках кримінального провадження в контексті судової практики неодноразово визнаватись Верховним Судом належним та допустимим доказом, що відображено Верховним Судом у своїх постановах за наслідками перегляду судових рішень (постанови від 29.06.2023 по справі № 461/3059/18; від 14.12.2021 року по спрві № 761/16077/19).

Водночас, суд звертає увагу на те, що недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є оцінка обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у висновку експерта, який проводився в межах досудового розслідування, його неналежність і недопустимість відповідач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу.

Тобто, вимоги спрямовані на спростування інформації, викладеної в експертному висновку, складеному в межах досудового розслідування, має бути в порядку, визначеному КПК України.

Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) та у постанові Верховного Суду від 4 квітня 2023 року по справі №465/1434/19-ц (провадження № 61-71св23).

Оцінивши Висновок №581 та Висновок №680, суд вважає, що експертами встановлено категоричну (абсолютну) неспроможність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 09.09.2019 та укладення (реєстрації) шлюбу 27.09.2019.

Поряд з цим, зазначені Висновки експертів є зрозумілими та чіткими, містять аналіз дослідження наданої експертам медичної документації, хронології розвитку захворювань, не включають припущень, які б допускали різні варіанти тлумачення.

При цьому, як вбачається безпосереднього зі змісту Висновку №581 та Висновку №680, такі викладені в категоричній смисловій формі « ОСОБА_4 …не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними…». В даних експертних дослідженнях не застосовано поняття «обмеженої можливості» або «не в повній мірі» усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними чи будь-які інші поняття, зміст яких викликав би у суду об`єктивний сумнів під час їх оцінки.

За таких обставин, суд вважає, що вищезазначені експертні дослідження в контексті правових висновків наведених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) констатують саме абсолютну неспроможність ОСОБА_4 , в момент укладення заповіту 09.09.2019 та укладення (реєстрації) шлюбу 27.09.2019, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В матеріалах справи також наявний висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.09.2021 №9776 (надалі Висновок №9776), виконаний старшим судовим експертом Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Кормош О.В. Дане експертне дослідження проведено на виконання постанови про призначення судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2021 року СД Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області Лазорка Ю.С. в межах кримінального провадження №0000121 (Том 1, а.с. 38-41).

Як вбачається зі змісту Висновку №9776, експерт був попереджений про відповідальність за надання явно неправдивих висновків, відмову від виконання покладених обов`язків за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України.

Об`єктами, які підлягали експертному дослідженню були заява про державну реєстрацію шлюбу від 26.09.2019, договір №181 про надання послуги з організації проведення державної реєстрації шлюбу від 26.09.2019.

За результатами проведеного дослідження, судовий експерт дійшов висновку, що: «1. Підписи від імені ОСОБА_4 у нижній частині зворотної сторони Заяви про державну реєстрацію шлюбу від 26.09.2019 у графі «Він», « ОСОБА_10 » та вище біля рукописних трьох галочок виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. 2. Підпис від імені ОСОБА_4 у нижній частині четвертої сторінки Договору №181 про надання послуги з організації проведення державної реєстрації шлюбу від 26.09.2019, у графі «Замовники:» - виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою».

В свою чергу, саме на підставі досліджуваних експертом заяви про державну реєстрацію шлюбу від 26.09.2019 та договору №181 про надання послуги з організації проведення державної реєстрації шлюбу від 26.09.2019 відбулася реєстрація шлюбу між ОСОБА_4 та відповідачем по справі 27.09.2019.

У сукупності з іншими доказами у справі та, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог про визнання недійсними заповіту ОСОБА_4 від 09.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., реєстровий номер 1104, а також шлюбу з моменту його укладення між померлим та відповідачем, який був зареєстрований 27.09.2019 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис про шлюб №563 від 27.09.2019.

В силу приписів частини другої статті 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку з складанням оскаржуваного заповіту та реєстрацією шлюбу права позивача були порушені, оскільки у відповідності до положень ст. 1261 Цивільного кодексу України вона відноситься до першої черги спадкоємців за законом.

Щодо позовної вимоги про скасування актового запису про шлюб від 27.09.2019 №563 у книзі реєстрації актів про шлюб, слід зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», вирішуючи справи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволені позову зобов`язаний у необхідних випадках зазначити у резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо).

При цьому слід зазначити, що у такому разі, анулювання актового запису про шлюб, не може розцінюватися як вихід судом за межі позовних вимог.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 09.08.2023 по справі №755/4833/18, в якій суд касаційної інстанції відхилив доводи касаційної скарги про вихід апеляційним судом за межі позовних вимог в частині анулювання актового запису про шлюб.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та надаючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розподіл судових витрат суд вирішує у порядку, регламентованому статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) від 09 вересня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Машікою О.М., реєстровий номер 1104.

3. Визнати шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ), зареєстрований 27 вересня 2019 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №563 від 27 вересня 2019 року, недійсним з моменту його укладення.

4. Анулювати актовий запис від 27 вересня 2019 року №563, складений Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ).

5. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму 2724,00 грн. (дві тисячі сімсот двадцять чотири гривні) у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

8. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представники відповідача:

(1) ОСОБА_7 , АДРЕСА_4 ;

(2) ОСОБА_8 , АДРЕСА_5 .

Треті особи без самостійних вимог на предмет спору:

(1) Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), 89600, м. Мукачево, вул. Я. Мудрого 35;

(2) приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, 89607, м. Мукачево, вул. Береша, 3/1.

Суддя В.В. Кость