ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1905/22Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/213/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря Жук В.М.,

та представника позивача адвоката

Сідорової І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/1905/23, в режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сідорової Ірини Анатоліївни на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року, ухваленого суддею Коротичем І.А., повний текст якого виготовлено 27 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кременецька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Галина Василівна про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом в суд до відповідача ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Кременецька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Г.В. про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцеві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Кременецькою державною нотаріальною конторою 03 жовтня 1987 року за № 3092. Будучи спадкоємцем за законом першої черги, позивачка прийняла спадщину, що відкрилася внаслідок смерті її чоловіка, оскільки постійно проживала з ним на день його смерті.

Невдовзі після смерті ОСОБА_3 , позивачка дізналася про те, що 01 червня 2007 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В., посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 1911, відповідно до якого він нібито заповів 1/2 частину вказаного вище житлового будинку ОСОБА_2 . Окрім цього, 06 листопада 2009 року Кременецькою державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування між ОСОБА_3 та його племінником ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 791, за змістом якого він нібито подарував ОСОБА_2 1/2 частину належного йому житлового будинку з надвірними будівлями.

ОСОБА_1 вважає вказані заповіт та договір дарування нікчемними, оскільки за життя її чоловік знав, що будинок є їх спільним та позивачці належить його половина, оскільки вони спільно вкладали кошти у його придбання. Окрім цього, позивачці було відомо, що 21 вересня 2000 року ОСОБА_3 заповів свою частину будинку її дочці ОСОБА_4 , згідно із заповітом, що посвідчений 21 вересня 2000 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 523. Тому позивачка звернулася до суду з позовом про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину даного будинковолодіння, визнання недійсним договору дарування, частково недійсним заповіту. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області у справі № 1909/1893/2012 від 31 січня 2013 року, що набрало законної сили, у задоволенні даного позову відмовлено.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 знову звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинку, як на частку у спільному сумісному майні та визнання недійсним договору дарування, оскільки вона не давала чоловікові згоди на відчуження спільного майна. Однак, у зв`язку з відсутністю доказів вкладення її особистих коштів у придбання цього будинку суд відмовив у задоволенні цього позову рішенням від 08 серпня 2016 року (справа № 601/2590/15-ц), яке набрало законної сили. Хоча вказаними судовими рішеннями у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, це не позбавляє її права звертатися до суду з позовом до цього ж відповідача з обґрунтуванням недійсності договору дарування та заповіту з інших підстав. Позивачка переконана, що її чоловік, з яким вона прожила у злагоді все життя, не міг так з нею повестися і залишити її без даху над головою, розпорядившись спільним будинком всупереч її інтересам. Позивачка вважає, що дані документи сфальсифіковані, підписи на договорі дарування та заповіті підроблені, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою, а відтак вказані правочини є нікчемними.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Кременецька державна нотаріальна контора та приватний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Галина Василівна про визнання права власності на спадкове майно задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом, право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 адвокат Сідорова І.А. просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року у справі № 601/1905/23 та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що дане рішення в частині відмови в задоволенні її вимог є незаконним та необґрунтованим, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, суд при його винесенні надав неправильну правову оцінку обставинам справи та висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

Також вказує, що ОСОБА_1 вважає, що її чоловік ОСОБА_3 не підписував заповіту від 01 червня 2007 року та договору дарування від 06 листопада 2009, а тому правочини є такими, що ОСОБА_3 не вчинені. Відтак права та обов`язки в ОСОБА_2 за цими правочинами не набуті, а правовідносини за цими правочинами не виникли. Тому до складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_3 входить весь спірний будинок, а вона, як його єдиний спадкоємець за законом, що прийняла спадщину набула прав на увесь спадковий будинок.

Представником позивача, ініційовано проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи з метою доведення фактів, що підписи, які містяться в заповіті та в договорі не належать ОСОБА_3 . Отриманий, як доказ висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи від 12.04.2023 за № 223/224/23-22, виконаної експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Заблоцьким І., яким не підтверджено доводів позивачки про не підписання ОСОБА_3 заповіту та договору дарування,- судом не взято до уваги, оскільки на сторінці № 4 висновку експерта зазначені використані під час проведення експертизи інформаційні джерела, методики, які є в реєстрі методики проведення судових експертиз Міністерства юстиції України (методики дослідження підписів), які втратили чинність, а саме: методика 1.1.12 втратила чинність 30.09.2022, методика 1.1.17 втратила чинність 29.01.2016; методика 1.1.37 втратила чинність 30.09.2022; методика 1.1.45 втратила чинність 28.01.2022. А методика 2.3.16 застосовується для експертного дослідження друкованих форм та інших засобів виготовлення документів.

Враховуючи викладене, представник заявника вважає, що задоволення судом першої інстанції позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є безпідставними та прийнятими з порушенням норм права, оскільки вона має право на цілий будинок, що належав її чоловіку.

Від відповідача ОСОБА_2 до Тернопільського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити за безпідставністю.

Вказує, що мотиви відзиву на апеляційну скаргу є аналогічним мотивам відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 вже тричі зверталася до Кременецького районного суду Тернопільської області з подібними позовами та рішеннями від 31 січня 2013 року (справа № 1909/1893/13), від 08 серпня 2016 року (справа № 601/2590/15-ц), від 25 лютого 2021 року (справа № 601/1860/20) їй було відмовлено, дані рішення апеляційним судом залишено в силі. В рішеннях судом встановлено беззаперечний факт того, що власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 , був ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, який 03 жовтня 1987 року був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і зареєстрований Кременецьким РК БТІ 02 листопада 1987 року за № 354. А шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований 05 грудня 1987 року, та позивачка була зареєстрована в спірному будинковолодінні лише з 02 липня 1988 року. Посилання позивачки на те, що 14 жовтня 1985 року між нею та ОСОБА_3 був укладений церковний шлюб не заслуговує уваги, оскільки згідно ст. 6 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (в редакції 1969 року) визнається тільки шлюб, укладений в державних органах запису актів цивільного стану. Факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу набув юридичного значення і тягне за собою правові наслідки тільки після прийняття СК України. Крім того, відповідач вважає надуманим твердження позивачки про те, що підпис в заповіті виконаний не ОСОБА_3 .

У судовому засіданні представник позивача адвокат Сідорова І.А. апеляційну скаргу підтримала, з мотивів, викладених в ній та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № 800, яке повернулося в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною нею адресою.

Представник третьої особи Кременецької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 593.

Представник третьої особи приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Михайлова Г.В. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 440.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. .

Відповідно до п.п 1, 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 03 жовтня 1987 року ОСОБА_3 купив у ОСОБА_6 житловий будинок, сарай та погреб по АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу від 03 жовтня 1987 року, посвідченого державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 392 від 03 жовтня 1987 року та зареєстрованого в Кременецькому РК БТІ 02 листопада 1987 року за № 354. Продаж вчинено за 4000 крб., які ОСОБА_6 одержала від покупця ОСОБА_3 повністю до підписання цього договору (а.с.16-17, т.1).

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 24178030 від 19 жовтня 2009 року вбачається, що власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 03 жовтня 1987 року був ОСОБА_3 (а.с.25, т.1).

Згідно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 5 від 24 вересня 2014 року вбачається, що 05 грудня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 73 (а.с.14-15, т.1).

ОСОБА_1 була зареєстрована в даному будинку з 02.07.1988, що стверджується відміткою у її паспорті громадянина України НОМЕР_1 від 24.05.2000 (а.с.12, т.1).

21.09.2000 ОСОБА_3 зробив заповітне розпорядження, відповідно до якого належну йому частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належною частиною земельної ділянки заповів ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 523 (а.с.28. т.1).

01 червня 2007 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1911, згідно якого останній заповів 1/2 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належною частиною земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.23, т.1).

З договору дарування від 06 листопада 2009 року вбачається, що ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві власності 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П., зареєстровано в реєстрі за № 791 (а.с.26-27. т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області 24 квітня 2012 року, актовий запис № 97 (а.с.18. т.1).

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 30271791 від 24 лютого 2012 року вбачається, що до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи № 52720196. Спадкодавець ОСОБА_3 (а.с.22. т.1).

24 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Михайлової Г.В., про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті чоловіка ОСОБА_3 та була заведена спадкова справа за № 25/2012.

19 червня 2012 року ОСОБА_2 також звернулася із заявою до приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Михайлової Г.В., про прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті діда ОСОБА_3 (а.с.30, т.1).

Постановою приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу від 04 серпня 2022 року відмовлено ОСОБА_7 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності померлого ОСОБА_3 на спадкове майно та їх державної реєстрації (а.с.29).

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що стверджується довідкою МСЕК серії ВТЭ-12 № 095103(а.с.13. т.1).

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2013 року у справі № 1909/1893/2012, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Михайлова Галина Василівна, державний нотаріус Остапчук Віталій Петрович, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про встановлення факту проживання однією сім`єю як дружини і чоловіка, визнання недійсним договору дарування 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори 06.11.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за № 791, визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , визнання недійсним заповіту від 01.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1911, усунення від права спадкування за заповітом, про визнання права на обов`язкову частку у спадщині - відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2013 року у справі № 1909/1893/2012, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Кременецького районного суду від 31 січня 2013 року - залишено без змін.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 08 серпня 2016 року у справі № 601/2590/15-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та визнання недійсним договору дарування.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 601/2590/15-ц , апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Кременецького районного суду від 08 серпня 2016 року - залишено без змін.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року у справі № 601/1860/20, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Кременецької державної нотаріальної контори про визнання договору купівлі продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі № 601/1860/20, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Кременецького районного суду від 25 лютого 2021 року - залишено без змін.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 07 лютого 2023 року у цивільній справі № 601/1905/22 призначено судову почеркознавчу експертизу.

Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №601/1905/22 , від 12.04.2023 за № 223/224/23-22, виконаної експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз І. Заблоцьким, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту, укладеного 01 червня 2007 року та підпис у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» Реєстру для реєстрації нотарільних дій приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Михайлової Г.В. навпроти запису № 1911 від 01 червня 2007 року (всього 3 підписи) виконано ОСОБА_3 .

Запис у рядку «Дарувальник» договору дарування, посвідченого 06 листопада 2009 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П. та підписи від імені ОСОБА_3 у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» Реєстру для реєстрації нотарільних дій державного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Остапчука В.П. навпроти запису № 1911 про посвідчення даного договору виконано ОСОБА_3 .

Однак, судом не було взято до уваги, оскільки на сторінці № 4 висновку експерта зазначені використані під час проведення експертизи інформаційні джерела, методики, які є в реєстрі методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України (методики дослідження підписів), які втратили чинність, а саме: методика 1.1.12 втратила чинність 30.09.2022, методика 1.1.17 втратила чинність 29.01.2016; методика 1.1.37 втратила чинність 30.09.2022; методика 1.1.45 втратила чинність 28.01.2022. А методика 2.3.16 застосовується для експертного дослідження друкованих форм та інших засобів виготовлення документів.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2023 року, у цивільній справі № 601/1905/22 призначено повторну судову почеркознавчу експертизу.

Листом від 31.07.2023 за № 1057/986-4-23/22 завідувача Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз В.Бутрина зазначено, що повторну експертизу призначено після експертизи у вказаній справі, котру проводив експерт Заблоцький І.Є. (висновок експерта №223/224/23-22 від 12.04.2023). Проте у Тернопільському відділенні КНДІСЕ працює лише один експерт з правом проведення судових почеркознавчих експертиз, а повторну експертизу не може проводити експерт, котрий проводив первинну. З огляду на вищенаведене, Тернопільське відділення повернуло матеріали справи та ухвалу суду без виконання.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року, у цивільній справі № 601/1905/22, за клопотанням представника позивача, призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проте дану експертизу не проведено у зв`язку із залишенням представником позивача даного клопотання без розгляду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини після його смерті була непрацездатною, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилася після його смерті.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки суд вірно встановив обставини справи і правильно застосовано норми матеріального права, врахувавши всі обставини справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.

Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Встановивши, що ОСОБА_1 , як дружина ОСОБА_3 , на час відкриття спадщини після його смерті, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» була непрацездатною особою (інвалідом ІІ групи), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач входила до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка ОСОБА_3 , згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України.

Щодо доводів представника заявника в апеляційній скарзі, що оскаржувані заповіт, укладений та посвідчений 01 червня 2007року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В. та договір дарування, посвідчений 06 листопада 2009 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П.,є нікчемними в силу того, що спадкодавець їх не підписував, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке. .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 червня 2007 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Михайловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1911, згідно якого останній заповів 1/2 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належною частиною земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.23).

З договору дарування від 06 листопада 2009 року вбачається, що ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві власності 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П., зареєстровано в реєстрі за № 791 (а.с.26-27. т.1).

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 07 лютого 2023 року за клопотанням представника позивача призначалася судова почеркознавча експертиза.

Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №601/1905/22, від 12.04.2023 за № 223/224/23-22, виконаної експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз І. Заблоцьким, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту, укладеного 01 червня 2007 року та підпис у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» Реєстру для реєстрації нотарільних дій приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Михайлової Г.В. навпроти запису № 1911 від 01 червня 2007 року (всього 3 підписи) виконано ОСОБА_3 .

Запис у рядку «Дарувальник» договору дарування, посвідченого 06 листопада 2009 року державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В.П. та підписи від імені ОСОБА_3 у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулись за вчиненням нотаріальної дії» Реєстру для реєстрації нотарільних дій державного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Остапчука В.П. навпроти запису № 1911 про посвідчення даного договору виконано ОСОБА_3 . Однак експертом у висновку помилково зазначено медотики, які використані експертом під час проведення експертиз, що втратили чинність, а саме: методика 1.1.12 втратила чинність 30.09.2022, методика 1.1.17 втратила чинність 29.01.2016; методика 1.1.37 втратила чинність 30.09.2022; методика 1.1.45 втратила чинність 28.01.2022.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2023 року у справі, повторно за клопотанням представника позивача призначалася судова почеркознавча експертиза, проте дану експертизу не проведено у зв`язку із залишенням представником позивача даного клопотання без розгляду.

Таким чином, позивачкою не подано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, а саме те, що договір дарування та заповіту підписаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на весь будинок.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України»).

При цьому, апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду на рішення суду першої інстанції у цій цивільній справі, а тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Соломонюк адвоката Сідорової Ірина Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 лютого 2024 року.

Головуючий: Н. М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома