Справа № 128/119/22
Провадження № 22-ц/801/385/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 рокуСправа № 128/119/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Зазначала, що 24.02.2012 вона уклала шлюб з відповідачем по справі, в якому народилися троє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 також вона подала заяву про розірвання шлюбу, однак на час подання позову про поділ майна подружжя рішення про розірвання шлюбу ще не прийнято. За час спільного проживання в шлюбі сторони 25.01.2017 придбали автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем та 27.08.2016 придбали причеп «КРЕОН 1 Б-1800», 2015 року випуску. З відповіді територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області на їй стало відомо, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2008 року випуску та причеп «КРЕОН 1 Б-1800», 2015 року випуску, які є спільним майном подружжя, було відчужено в листопаді 2021 року відповідачем на користь іншої особи (своєму батькові). При цьому дане відчуження відбулося без її відома і письмової згоди. Просила суд просити стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму в розмірі, визначеному судовою експертизою, в якості грошової компенсації вартості 1/2 частини відчуженого без її згоди спільного майна та стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою Вінницького районного суду від 21 грудня 2022 року у справі призначено автотоварознавчу експертизу.

Висновком експерта від 14 лютого 2023 року №02Е-01/2023 визначено вартість спірного автомобіля 294375 грн, а причепа 15792,33 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 вересня 2023 року визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та причеп «КРЕОН 1 Б-1800», ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/2 автомобіля та причепа у розмірі 155083,70 коп.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, а у справі ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказав, що висновок суду про те, що автомобіль з причіпом є спільною сумісною власністю подружжя є помилковим, так як суд не врахував, що цей автомобіль з причіпом був придбаний за його особисті кошти, у тому числі отримані за рахунок продажу автомобілів, що перебували у його особистій власності до укладення шлюбу. Позивачці було відомо про продаж автомобіля та причіпа, оскільки він уклав договір комісії з метою продажу автомобіля. Вважаючи, що на час подання позову майно уже відчужене, то поділу підлягають кошти, отримані від його продажу, а саме 25000 грн.

Позивачка у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 24.02.2012 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а.с. 10).

За повідомленням територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області, з 25.01.2017 право власності на транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 ; з 27.08.2016 право власності на причеп «КРЕОН 1 Б-1800», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 68 69, 83 - 84).

Отже , право власності на вказаний транспортний засіб та причіп відповідач набув перебуваючи у шлюбі з позивачем.

08.11.2021 за договором купівлі продажу, ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль та причіп і відбулася їх перереєстрація на нового власника. (а.с. 57, 71).

Згідно висновку експерта №02Е-01/2023 від 14.02.2023 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, станом на дату її проведення, середня ринкова вартість автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, складає 294375 грн. 00 коп.; середня ринкова вартість причепа «КРЕОН ІБ-1800», ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 2015 року випуску 15792 грн. 33 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із існування презумпції спільної сумісної власності подружжя на набуте під час шлюбу майно, яку ОСОБА_2 не спростував, а тому врахувавши факт відчуження автомобіля та причіпа, стягнув з відповідача на користь позивачки 155083,70 грн. грошової компенсації замість її частки в розмірі 1/2 у праві спільної сумісної власності на спірне майно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок здійснив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Предметом розгляду судами у цій справі було, зокрема, визнання недійсними правочинів відчуження автомобілів та стягнення компенсації 1/2 їх вартості. У вказаній справі судами встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач відчужив рухоме майно, що є спільним майном подружжя, без згоди позивача, тому суди дійшли висновку, що остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881св23) касаційний суд, встановивши, що спірні автомобілі були відчуженні відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з позивачем відчужив спільне сумісне рухоме майно подружжя, зокрема, автомобіль та причіп, без згоди своєї дружини, оскільки зворотного матеріали справи не містять і відповідач цього не спростував.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль та причіп були придбані відповідачем за його особисті кошти, виручені від продажу його особистих транспортних засобів Opel Astra 2006 р.в. за 10000 дол. США та KIA Carens 2008 р.в., не заслуговують на увагу. Вказане є лише голослівним твердженням ,оскільки допустимих і достовірних доказів саме продажу за 10 000 дол США вказаних автомобілів ОСОБА_2 суду не надано, як і не надано достовірних доказів придбання спірного автомобіля та причіпа саме за виручені від цих правочинів кошти.

Також слід зазначити, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).

Колегія суддів враховує, що відповідач не надав і матеріали справи не містять доказів, що свідчили б про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 155083,70 грн, що становить 1/2 частини вартості спірного автомобіля, з огляду на таке.

У справі, що переглядається, ухвалою Вінницького районного суду від 21 грудня 2022 року було задоволено клопотання позивача про призначення судової транспортної-товарознавчої експертизи.

З висновку експерта №02Е-01/2023 від 14.02.2023 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, вбачається, що станом на дату її проведення, середня ринкова вартість автомобіля складає 294375 грн, а причепа - «КРЕОН ІБ-1800», 15792 грн. 33 коп.

Установивши вказані обставини, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов підставного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля та причіпа, що становить 155083,70 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач продав автомобіль та причіп за 25000 грн, з мотивів недостовірності, оскільки продаж здійснено батьку відповідача за заниженою ціною, що не відображає дійсну вартість автомобіля та причіпа.

При цьому колегія суддів враховує, що позивач довела дійсну вартість автомобіля, яку відповідач не спростував.

Отже ,допустимих ,достовірних і достатніх доказів обставин ,що давали б змогу суду дійти однозначного і безспірного висновку про придбання спірного автомобіля та причіпа в період шлюбу виключно за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , останній не надав.

Відтак, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до небажання поділу будь-якого набутого в період шлюбу майна та незгоди із варіантом поділу спільного сумісного майна, обраного судом з урахуванням установлених у цій справі конкретних обставин і неспростованої позивачем презумпції спільності майна подружжя, набутого у період шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, як ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права , не знайшли свого підтвердження і є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права ,а тому не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 375, 379, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 вересня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук