КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6780/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у трудових відносинах, проте відповідач після звільнення позивача не здійснив остаточного розрахунку. Відповідачем частково погашено заборгованість із заробітної плати, невиплаченими залишились грошові кошти в сумі 145 094, 87 грн. Також відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку починаючи з 13 червня 2023 року по 30 серпня 2023 року у розмірі 167 023, 11 грн. Позивач зазначає, що внаслідок таких порушень зазнав моральних страждань, які оцінює у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 90 000, 00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 червня 2023 року по 30 серпня 2023 року у розмірі 167 023, 11 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 720, 23 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представник ДП «Управління справами Фонду державного майна України» - Шамраєнко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції повністю, та ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необгрунтованим через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов'язаних з затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Вказував, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення відповідача щодо стягнення з останнього на користь позивача моральної шкоди, оскільки заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач послався лише на те, що звільнення його з посади та невиплати заробітної плати зумовило втрату нормальних життєвих зв`язків, перенесення ним стресу та призвело до моральних страждань. Проте позивачем не наведені жодні обставини та не надані жодні докази, які б свідчили про те, що звільнення із посади та невиплати заробітної плати призвело до заподіяння йому моральних страждань, приниження честі та гідності.

Вважає, що заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди в розмірі 5000 грн не містить обгрунтування обставинам та доведення доказами.

07 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції справедливим, законним та обгрунтованим, а доводи викладені в апеляційній скарзі відповідачем необгрунтованими, спрямованими на уникнення відповідальності за порушення трудових прав позивача та затягування процесу погашення заборгованості по заробітній платі.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що відповідач не виконував свого законного обов`язку в частині своєчасного та повного погашення безспірної заборгованості із заробітної плати перед позивачем, що була підтверджена самим відповідачем відповідною довідкою.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди позивач вказував на те, що враховуючи протиправну поведінку відповідача в частині ігнорування своїх законних обов`язків щодо виплати належних позивачу коштів - заробітної плати, а також той факт, що відповідачем не доведено відсутність протиправності та вини відповідача, розмір моральної шкоди, на переконання позивачка, є мінімальним та обгрунтованим.

29 лютого 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення від ДП «Управління справами Фонду державного майна України».

У своїх додаткових поясненнях представник апелянта повідомив суд апеляційної інстанції про те, що станом на 29 лютого 2024 року дійсна сума заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати становить 81 563 грн 37 коп., на підтвердження цього надав виписку по рахунку ДП «Управління справами Фонду державного майна України».

29 лютого 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю представника апелянта - адвоката Білої К.П. у іншому судовому засідання, а саме у справі № 99910/9743/23 в Північному апеляційному господарському суді, розгляд якої призначено на 05 березня 2024 року о 12 год. 30 хв..

Обгрунтовуючи подане клопотання представник апелянта також вказував на те, що судове засідання у справі № 910/9743/23 призначено раніше (30.01.2024 року), ніж у даній справі № 757/38831/23-ц, яке було призначено до розгляду в Київському апеляційному суді 13 лютого 2024 року, а тому зобов`язання відповідача на участь у судовому засіданні в господарському суді апеляційної інстанції виникло раніше, ніж у даній справі № 757/38831/23-ц.

Колегія суддів вважає, що клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Враховуючи те, що справа в суді апеляційної інстанції призначена на 10 год. 30 хв., а справа в господарському суді на 12 год. 30 хв., а також ту обставину що ці два суди знаходяться в одному населеному пункті, крім того відповідач - ДП «Управління справами Фонду державного майна України» є юридичною особою, яка може залучити явку в судове засідання інших представників. Суд приходить до висновку, що причини неявки в судове засідання апеляційної інстанції є не поважними. Також суд зауважує, що представник відповідача мав можливість скористатись своїм правом та подати клопотання про участь в судовому засіданні шляхом відеоконференції. Тому колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач частково погасив заборгованість із заробітної плати у розмірі 313 161, 50 грн, сплативши 168 066, 63 грн, сума невиплаченої заробітної плати у розмірі 145 094, 87 грн є спірною. З відомостей розподілу виплат ДП «Управління справами ФДМУ» вбачається, що останній сплатив ОСОБА_1 : 30 серпня 2023 року заробітну плату у розмірі 20 094, 87 грн; 06 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 10 000, 00 грн; 15 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 15 000, 00 грн; 18 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 10 000, 00 грн. Таким чином, невиплаченою залишається заробітна плата в сумі 90 000, 00 грн.

Враховуючи те, що у день звільнення позивача відповідач не виплатив йому усі належні до виплати суми, з урахуванням у подальшому виплаченими грошовими коштами, суд першої інстанції прийшов до висновку, що до стягнення підлягає невиплачена заробітна плата в сумі 90 000, 00 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Задовольняючи позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 червня 2023 року 30 серпня 2023 року у розмірі 167 023,11 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не проведено розрахунку при звільненні з працівником у визначені законом строки

Однак такі висновки суду не в повній відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя позивача, зокрема він перебував у постійному пошуку додаткових засобів існування, враховуючи зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, суд першої інстанції вважав обгрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Встановлено, що 22 березня 2021 року ОСОБА_1 прийнято до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» на посаду заступника директора з фінансово-економічних питань з посадовим окладом 30 000 грн на місяць, з випробувальним строком один місяць (а.с. 12).

12 червня 2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Доручено бухгалтерії провести необхідні розрахунки з ОСОБА_1 відповдіно до чинного законодавства України за фактично відпрацьований час та виплати грошову компенсацію за 53 невикористаної щорічної основної відпустки (а.с. 13).

З повідомлення ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 12 червня 2023 року про нараховані суми, належні працівникові при звільненні вбачається, що заборгованість за підприємством на початок місяця 272 066, 63 грн, належить до виплати на дату звільнення 313 161, 50 грн. Вказане повідомлення складено 12.06.2023 року (а.с. 14).

Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 12 червня 2023 року розмір кредиторської заборгованості ДП «Управління справами Фонду державного майна України» із заробітної плати перед ОСОБА_1 станом на 12 червня 2023 року складає 313 161, 50 грн (а.с. 15).

Відповідно до довідки про доходи від 12.06.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 у квітні 2023 року нарахована заробітна плата у розмірі 63 000 грн (кількість робочих днів згідно з графіком та фактично відпрацьованих - 20), у травні 2023 року нарахована заробітна плата у розмірі 63 000 грн (кількість робочих днів згідно з графіком та фактично відпрацьованих - 23) (а.с. 16).

Згідно з вимогою ГУ ДПС у м. Києві від 07.09.2023 року № Ю-28964-2615 станом на 31.08.2023 року у підприємства наявна заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 344 833,30 грн (а.с. 39).

Встановлено, що відповідно до довідки від 27.09.2023 року вих. № 416/ВС Державне підприємство «Управління справами Фонду державного майна України» має заборгованість по виплаті заробітної плати перед працівниками підприємства. Станом на 18.09.2023 року дана кредиторська заборгованість підприємства становить 1 726 673 грн 97 коп. (а.с. 40).

Відповідно до відомостей розподілу виплат ДП «Управління справами Фонду державного майна України» вбачається, що останній сплатив ОСОБА_1 :

- 30 серпня 2023 року заробітну плату у розмірі 20 094, 87 грн (а.с. 41);

- 06 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 10 000, 00 грн (а.с. 42);

- 15 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 15 000, 00 грн (а.с. 43);

- 18 вересня 2023 року заробітну плату у розмірі 10 000, 00 грн (а.с. 44).

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі у розмірі 90 000 грн, оскільки відповідач відповідач на час ухвалення рішення має заборгованість по заробітній платі.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи відповідача, що 29 лютого 2024 року заборгованість по заробітній платі складає 81 563,37 грн у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню в цій частині, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції на час його ухвалення - 02.11.2023 року, а на цю дату заборгованість по заробітній платі була 90 000 грн, отже суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення заборгованості, та підстави для скасування чи зміни рішення суду в цій частині відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується також з висновками суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки судом вірно встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, що полягало у законних підставах отримання належної грошової виплати у зв`язку зі звільненням з роботи, та як наслідок призвело до моральної шкоди та страждань.

Що стосується висновків суду першої інстанції стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, вірно встановив, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 13 червня 2023 року по 30 серпня 2023 року у розмірі 167 023,11 грн.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач знаходиться в скрутному фінансовому становищі, має заборгованість перед іншими співробітниками та здійснює виплати позивачу.

Так, згідно з вимогою ГУ ДПС у м. Києві від 07.09.2023 року № Ю-28964-2615 станом на 31.08.2023 року у підприємства наявна заборгованість зі сплати ЄСВ у розмірі 344 833,30 грн.

Згідно з довідкою підприємства від 27.09.2023 року № 416/ВС заборгованість по виплати заробітної плати станом на 18.09.2023 року становить 1 726 673,97 грн.

Після звільнення ОСОБА_1 із займаної посади починаючи з серпня 2023 року, розпочато поетапне погашення заборгованості, у тому числі і перед позивачем. При цьому, відповідачем вживалися всі можливі заходи для якнайшвидшого та повного розрахунку із працівником.

Як наслідок, з серпня 2023 року по вересень 2023 року ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало ОСОБА_1 55 094,87 грн, що підтверджується відомостями розподілу витрат відповідача (а.с. 41-44). Виплати ОСОБА_1 проводились з огляду на фінансові можливості одночасно з усіма іншими працівниками підприємства, перед якими також існувала заборгованість із виплати заробітної плати.

При цьому, враховуючи встановлені судом обставини справи, у зв`язку з якими виникла затримка в розрахунку з позивачем при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 90 000 грн, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди в розмірі 5000 грн не містить обгрунтування обставинам та доведення доказами, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивач зазнав душевних хвилювань в зв`язку з необхідністю забезпечувати себе матеріально, а також вживати додаткових зусиль для відновлення порушених прав. Приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього норм трудового законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 5000 грн відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, розміру заборгованості та періоду затримки.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що трудові, майнові та немайнові права позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, разом з тим суд першої інстанції дійшов помилкових висновків визначаючи розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не врахувавши правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13 червня 2023 року по 30 серпня 2023 року у розмірі 167 023,11 гривень не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, і підлягає скасуванню в цій частині, з ухваленням в цій частині нового рішення, про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90 000 грн відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 червня 2023 року по 30 серпня 2023 року у розмірі 90 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «07» березня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник