печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

секретаря Ємець Д.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Карпіленко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №757/47372/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії , -,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він є спадкоємцем ОСОБА_3 , спадщина якого складається із грошової суми недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю, у розмірі 343 348,25 грн.

Позивач зазначає, що відповідачі незаконно перешкоджають реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна.

Отже, до складу спадщину увійшла пенсія у сумі 343 348,25 грн., на яку було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. Таким чином, позивач, як спадкоємець, має право на одержання усієї суми, зазначеної у цьому свідоцтві, а відповідач, не оспорюючи права позивача на спадкове майно, фактично відмовив йому у виплаті недоотриманої спадкодавцем пенсії.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд:

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 343 348,25 гривень;

- зобов`язати Пенсійний фонд України (Код 00035323) вчинити дії, необхідні для перерахування мені ОСОБА_1 343 348,25 гривень.

07.11.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

28.12.2023 представником Державної казначейської служби було подано пояснення по справі в яких зазначено, що виплата пенсії належить до повноважень Пенсійного фонду.

Також, зазначено, що Державна казначейська служба, не порушувала права позивача та не вступала у правовідносини, а тому не повинна нести відповідальність за дії інших державних органів.

28.02.2024 представником Пенсійного фонду України було подано відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що виплата недоотриманої пенсії, здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду на умовах та порядку, встановлених законодавством України.

Також, зазначено, що позивачу було роз`яснено порядок отримання пенсії, а тому вимоги позивача до фонду є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

28.02.2024 ухвалою суду було відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник Пенсійного фонду України в судовому засіданні заперечувала, щодо задоволення позовних вимог.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва.

Разом з цим, у своїх поясненнях представник казначейства просив розглядати за їх відсутності.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, з тверджень позивача встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 18 лютого 2022 року (спадкова справа № 32/2022) останній є спадкоємцем ОСОБА_3 .

Вказана спадщина складається із грошової суми недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю. Вартість спадкового майна складає 343 348,25 грн.

Керуючись вказаним свідоцтвом про спадщину, позивач звернувся 23 лютого 2022 року щодо виплати належних йому грошових коштів. Документи були прийняті та в усному порядку повідомлено, що подальше вирішення усіх пов`язаних із цим питань слід вирішувати за місцем пенсійного обліку померлого ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що всупереч діючому законодавству, позивач не отримав належних виплат, а тому звернувся через сервіс «Дія» до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із скаргою від № ВЕБ-05001-Ф-С-23-042667.

Згідно наданої відповіді (через сервіс Дія, документ з підписом та печаткою відсутній) позивача було повідомлено, що право на отримання мною 343 348,25 гривень є беззаперечним і грошові виплати будуть проводитися у відповідно до постанови Кабінету міністрів № 1165. Далі йшло роз`яснення, що виплати буде проводитися із спеціального рахунку. Практика виплат в подальшому показала, що виплати фактично відсутні в зв`язку із недостатністю грошових коштів на цьому рахунку.

Не погоджуючись з існуючим станом речей, позивачем була надіслана до Пенсійного фонду України скарга, згідно якої позивач повідомив, що недостатність грошей на окремому рахунку не є підставою не виплачувати йому грошових коштів.

В подальшому позивачем була висунута вимога про вчинення дій щодо виплати йому грошових коштів у розмірі 343 348,25 гривень.

Відтак, оскільки вимога позивача не була виконана, що призвело до порушення його прав та інтересів.

Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Із положень ч. 1 ст. 1227 ЦК України слідує, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Як передбачено ст. 52 Закону України N 1058-IV "Про загальнообов`язковедержавне пенсійне страхування" (далі Закон N 1058-IV), сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяцьсмерті включночленам йогосім`ї, які проживалиразом зпенсіонером надень його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним участині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи непроживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України N 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, що належали пенсіонеру і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Згідно з ст. 46 Закон N 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті.

Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку. У разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом право на спадкування виникає у спадкоємців за законом почергово.

Суми пенсії, які не були одержані спадкодавцем за життя, входять до складу спадщини за сукупності наступних умов: спадкодавець за життя мав право на їх одержання та не реалізував це право; після смерті спадкодавця відсутні члени його сім`ї (або їх неможливо встановити). Водночас, якщо вина пенсіонера у неотриманні нарахованих сум пенсії відсутня, то ці суми виплачуються спадкоємцям за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Положення частин другої, третьої статті 52 Закону N 1058-IV, які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 вересня 2020 року (справа N 428/6685/19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Водночас положення статті 46 Закон N 1058-IV, які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не поширюються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 лютого 2022 року у справі N 428/10113/20).

Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, як внутрішньо переміщена особа, та саме цей державний орган здійснював нарахування та виплату йому пенсійних виплат.

Варто зазначити, що відповідно до статті 92 Конституції України (норми якої є нормами прямої дії та водночас мають найвищу юридичну силу) виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Так, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 18.01.2018 № 2268-VІІІ "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 243/3505/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 243/5697/16-ц, постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 227/2802/16-ц та у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 638/8368/19 зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Крім того, варто зазначити, що відсутність бюджетних коштів для виконання відповідачем свого зобов`язання, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 743/1216/17.

Європейський Суд з прав людини у рішеннях проти України також вказував, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, зокрема у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року.

З врахуванням зазначеного, судом встановлено, що позивач, як спадкоємець після смерті ОСОБА_3 , має право на отримання невиплачених пенсійних виплат, на підставі положень ст. 1227 ЦК України, норм ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак йому вона не виплачується.

Відтак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області утримується належне позивачу спадкове майно у виді суми недоотриманої пенсійної виплати в розмірі 343 348,25 гривень нарахованої ОСОБА_3 не виплачені йому за життя, право власності на яку в порядку спадкування за законом перейшло до позивача.

Тим самим Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області порушує право власності позивача на вказану суму грошей, яка підлягає судовому захисту способом примусового виконання обов`язку в натурі.

Відтак, вимоги позивача в частині стягнення коштів з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Пенсійного фонду України вчинити дії, необхідні для перерахування ОСОБА_1 343 348,25 гривень, то вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач необгрунтував належним чином такої вимоги та не навів обставин, які б свідчили про порушення прав позивача, оскільки функції виплати пенсіє є повноваженнями теритріальних органів Фонду, тобто відповідно Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності..

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

З врахуванням зазнчаеного, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, з урахуванням ст.141 ЦПК України, суд стягує з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 3 433,48 рн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 25, 328, 1216, 1217, 1218, 1227,1261 ЦК України, ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Державна казначейська служба України про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 343 348 (триста сорок три тисячі триста сорок вісім) грн. 25 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 433 (три тисячі чотириста тридцять три) грн. 48 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 .

Відповідачі:

Пенсійний фонд України, адреса: вул. Бастіонна, 9, м. Київ-14, 01601, код 00035323, телефон 044-284-89, .

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, адреса: пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, 84122, код 13486010, телефон (00, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.03.2024.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА