ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/475/24 Справа № 203/2862/19 Головуючий у першій інстанції: Казак С. Ю. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2000 року є власником 66/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . Власником інших 34/100 частин домоволодіння був ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1967 року. У вказаному будинку вона проживає з 1974 року. З цього часу ОСОБА_3 за домовленістю із нею передав їй свою частину в користування, оскільки за його частиною потрібно доглядати, робити ремонтні роботи, тощо, а він не в змозі вже це робити і йому потрібна допомога, оскільки родичі ОСОБА_3 не виявляли турботи і жодним чином не допомагали йому. Таким чином, позивачка користувалась усім домоволодінням, слідкувала за будинком, проводила ремонті роботи з 1974 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті в належній останньому частині домоволодіння ніхто не проживав, крім позивачки та її сім`ї. Спадщину ніхто не приймав та позивачка продовжувала вільно користуватись усім будинком. Вона ніколи не приховувала факт знаходження будинку в її володінні, проживала в ньому з 1974 року та була зареєстрована з 1988 року. Близькі родичі, сусіді знали про те, що вона завжди проживала в будинку та користувалась частиною, що належала ОСОБА_3 . Вона добросовісно сплачує за спожиті комунальні послуги та платежі за землю. В частині будинку, що належала ОСОБА_3 , нею було проведено опалення та світло. 26.04.2019 року, отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вона дізналась, що власником 34/100 частин будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально 14.10.1991 року. Вказаний договір дарування не міг бути укладений ОСОБА_3 , оскільки останній помер за п`ять років до його укладення. За весь час проживання в будинку з 1974 року позивачка жодного разу не бачила та не чула про ОСОБА_2 . З цього приводу позивачкою подано позов до суду про визнання договору дарування недійсним. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 34/100 будинку АДРЕСА_1 (складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 128,3 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами літ. Б, Г, №1-5, №6), що розташований по АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області, індексний номер 45808659 від 05.03.2019; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №30556045 про державну реєстрацію 01.03.2019 права власності на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (а.с. 2-6, 201-202,211-212 т.1).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року позов задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусика Максима Олександровича, індексний номер 45808659, від 05 березня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 30556045, дата державної реєстрації 01 березня 2019 року). Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 34/100 частини (квартира АДРЕСА_2 ) домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 128,3 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами літ.Б, Г, №1-5, №6. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992,40 грн. Стягнено з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2374,48 грн.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2000 року, виданого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №637 за реєстровим №3253-500 22.06.2001, є співвласником 66/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 900 кв.м. (а.с. 8 т.1).

Права власності позивачки на 66/100 частин домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 128,3 кв.м., зареєстроване 12.06.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного вище свідоцтва від 20.01.2000 року, що підтверджується витягом з вказаного реєстру про реєстрацію права власності №170552184 від 14.06.2019 (а.с. 9 т.1). Даний факт учасниками справи не оспорюється.

Відповідно до листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради від 15.05.2019 №7033, станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі по АДРЕСА_1 , містяться відомості про право власності на нерухоме майно на:

34/100 частини за гр. ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1967, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-13347, зареєстроване 16.01.1968 КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу №223 за реєстровим №33;

66/100 частин за гр. ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2000р. виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-213, зареєстроване 22.06.2001 КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №637 за реєстровим №3253-500 (а.с. 14 т.1).

У листі КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради від 15.05.2019 №7033 також зазначено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи значиться самочинне будівництво (1976 - 1986 рік побудови): житлова прибудова літ. А'-І (поз. 1-7, площею 8,9 кв.м), веранда літ. а" (прим. 2-6, площею 7,6 кв.м), сіни літ. а'" поз. 1-14 площею 5,9 кв.м, тамбур а ІV, аV, сарай літ. Г та внутрішнє переобладнання в житловому будинку літ. А-1 прим. 1-8 площею 4,7 кв.м, в житлову, 1-3 площею 10,5 кв.м в житлову, прим. 1-1площею 7,4 кв.м в житлову, про що виставлено відповідний штамп (а.с. 14 т.1).

У матеріалах справи наявна також фотокопія договору купівлі-продажу від 12.12.1967, посвідченого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-13347, зареєстрованого 16.01.1968 КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу №223 за реєстровим №33, щодо придбання за життя ОСОБА_3 34/100 частин жилого будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 94-96 т.1).

Відповідно до повної копії спадкової справи №69/86, заведеної 26.02.1986 П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, спадкодавець ОСОБА_4 , що проживав по АДРЕСА_1 , за життя склав заповіт, який посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальної конторою 07.06.1976 за №2-2878, згідно змісту якого усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також усе що буде належати йому на випадок своєї смерті заповідає ОСОБА_5 . Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса 26.02.1986 звернулась ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах та від імені свого сина - ОСОБА_5 .

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, який сформований 16.11.2023 року державним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Карачун О.О. та долучений до матеріалів цивільної справи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживав по АДРЕСА_1 , - помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дніпропетровську, про що 20.02.1986 року складено актовий запис за №1150, який зареєстровано відділом запису актів громадського стану виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Згідно вказаного вище витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, свідоцтво про смерть ОСОБА_4 було видане 20.02.1986 року, серія та номер НОМЕР_1 ; згідно копії вказаного свідоцтва, яке долучене до матеріалів справи, дата смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вищевказаний повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану, станом на 16.11.2023, не містить відомостей про видачу повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_4 .

У звязку з викладеним вище, суд не приймає за належний доказ надану позивачкою не завірену копію повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , де датою смерті вказано ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.100 т.1).

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №3808 від 02.07.2019 року, в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані позивачка ОСОБА_1 (з 02.12.1988 року), чоловік ОСОБА_7 , донька ОСОБА_8 , що також підтверджується копією паспорту позивачки (а.с. 7, 91 т.1).

Також встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у цивільній справі №203/2630/19 заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2020 року - скасоване і ухвалено нове. Визнано недійсним договір дарування від 14 жовтня 1991 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько Г.О. (а.с. 173-174 т.1, 106-107 т.2). Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказана вище постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2021 року не оскаржувалась та набрала законної сили.

За змістом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) зазначено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до позовної заяви, позивачка стверджує, що тривалий час опікується спірною частиною домоволодіння, користується та володіє нею. Однак, з наданої позивачкою фототаблиці вбачається, що спірна частина будинку АДРЕСА_1 перебуває у вкрай занедбаному стані, що також визнано позивачкою в судовому засіданні апеляційного суду (а.с. 27-36 т.1), яка пояснила, що спірна частина будинку руйнується та користуватись нею неможливо. Ні місцевому, ні апеляційному суду позивачкою не надано доказів здійснення нею догляду за технічним станом спірної частини будинку, проведення поточного чи капітального ремонту, витрат на ремонт тощо.

Колегія звертає увагу, що позивачкою надані копії квитанцій про періодичну сплату земельного податку та комунальних послуг, починаючи з 2002 року. У більшості наданих квитанцій вказано про здійснення оплати за адресою по АДРЕСА_3 ; однак, колегія звертає увагу, що позов предявлений щодо права на частку у нерухомому майні по АДРЕСА_1 ; ні місцевому, ні апеляційному суду не надано доказів про присвоєння спірній частині домоволодіння нумерації квартири - АДРЕСА_4 . Інші квитанції містять інформацію про АДРЕСА_1 ; у цих квитанціях відсутня інформація, яка б дозволила зробити висновок, що кошти були сплачені позивачкою саме за спірну частину домоволодіння (будинку), адже позивачка є власницею більшої частини цього ж домоволодіння (66/100).

Отже, позивачкою не надані належні, достовірні, достатні докази щодо сплати нею земельного податку, комунальних послуг за спірну частину домоволодіння (будинку).

Клопотання про надання інших доказів, витребування відповідних доказів судом - позивачкою не заявлені, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Позивачкою не доведено факт відкритого, безперервного, добросовісного володіння нею протягом десяти років спірною частиною житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка належала за життя ОСОБА_3 .

Суд наголошує, що, згідно змісту позовної заяви, позивачка просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 34/100 будинку АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 128,3 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами літ. Б, Г, №1-5, АДРЕСА_5 .

Однак, господарча будівля - сарай літ. Г, 1991 року побудови, є самочинним будівництвом, що підтверджується листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради від 15.05.2019 №7033 та копією технічного паспорту від 28.12.2018 (а.с. 14, 26 т.1). Також було здійснено внутрішнє переобладнання в житловому будинку літ. А-1 прим. 1-8 площею 4,7 кв.м, в житлову, 1-3 площею 10,5 кв.м в житлову, прим. 1-1 площею 7,4 кв.м в житлову. Доказів введення в експлуатацію у встановленому законом порядку зазначеної споруди, право власності на яку позивачка просить визнати у даному позові, - суду не представлено, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Більше того, огорожа літ. №1-5, 1985 року побудови, та водоколонка №6, 1984 року побудови, на які позивачка просить визнати за нею право власності, були споруджені після купівлі ОСОБА_3 у грудні 1967 року 34/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , що підтверджується змістом технічного паспорту від 28.12.2018. Отже, вказані обєкти не увійшли до 34/100 часток домоволодіння, які ОСОБА_3 купив, тобто відбулась зміна ідеальних часток (34/100 спадкодавця та 66/100 позивачки), однак позивачкою не надано суду докази щодо розміру ідеальних часток у спірному домоволодінні на час предявлення даного позову чи на час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції. Викладене свідчить про недоведеність позовної вимоги про визнання за позивачкою права саме на 34/100 часток, оскільки не доведено, що саме таку частку складає частина обєкту нерухомості, на яку претендує позивачка. Клопотання про витребування відповідних доказів судом, призначення експертизи - позивачкою не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що, згідно повної копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вчасно (26.02.1986) звернулась ОСОБА_6 в інтересах свого неповнолітнього (на той час) сина - ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальної конторою 07.06.1976 за №2-2878, згідно змісту якого усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, а також усе що буде належати йому на випадок своєї смерті заповідає ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України 1963 року (тут і надалі, у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч. 1 ст. 534 ЦК України 1963 року).

За правилом статті 548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК України 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно статті 560 ЦК України 1963 року спадкоємці, закликані до спадкування, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Статтею 561 ЦК України 1963 року визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкуванні як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.1 та ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17).

На стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача.

Встановивши, що даний позов заявлений з приводу визнання права власності за набувальною давністю на 34/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , яка за життя належала ОСОБА_3 ; у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса 26.02.1986 звернулась ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього на той час сина - ОСОБА_5 , який вважається таким, що прийняв спадщину, - колегія дійшла висновку про безпідставність незалучення судом першої інстанції ОСОБА_5 до участі у справі у якості співвідповідача.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, допустивши також порушення норм процесуального права, тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову щодо визнання права власності за набувальною давністю на частину домоволодіння.

Вимога позовної заяви про скасування рішення №45808659 від 05 березня 2019 року про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 30556045, дата державної реєстрації 01 березня 2019 року) є похідною від наведеної вище позовної вимоги та задоволенню не підлягає, адже позивачка не є власником спірної частини нерухомого майна.

За положенням частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у скасуванні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №30556045 від 01.03.2019 про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 не переглядає, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Доводи апелянтки, що за її позовом у цивільній справі №203/2630/19 було визнано недійсним договір дарування від 14 жовтня 1991 року щодо спірного нерухомого майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько Г.О. (а.с. 173-174 т.1, 106-107 т.2), - не свідчать про наявність у позивачки права на спірне нерухоме майно та не спростовують правильність наведених вище висновків апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, що заявлені у цивільній справі, яка розглядається. Колегія звертає увагу, що, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова апеляційного суду у справі №203/2630/19 не переглядалась судом касаційної інстанції; вказана постанова не містить належного обгрунтування щодо порушення прав ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, на користь Дніпровської міської ради з позивачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3561,72 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1686 від 18.09.2023 (а.с. 30 т.2). Тому рішення суду першої інстанції підлягає також скасуванню в частині розподілу судових витрат.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія звертає увагу, що позивачка, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом до належного кола відповідачів.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2023 року в частині часткового задоволення позову, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Вусика Максима Олександровича, індексний номер 45808659, від 05 березня 2019 року, про державну реєстрацію права власності на 34/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 30556045, дата державної реєстрації 01 березня 2019 року); в частині визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на 34/100 частини (квартира АДРЕСА_2 ) домоволодіння АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку літ.А-1, загальною площею 128,3 кв.м, житловою площею 98,8 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами літ.Б, Г, №1-5, №6; в частині розподілу судових витрат скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дніпровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, скасування рішення про державну реєстрацію права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Дніпровської міської ради () судові витрати у розмірі 3561 (три тисячі п`ятсот шістдесят одна) грн. 72 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова