ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1648/22 Номер провадження 22-ц/814/1166/24Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т.М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 листопада 2023 року, ухвалених суддею Мороз Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним, скасування рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом до Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання недійсним, скасування рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.05.2007 вона є власником земельної ділянки кадастровий номер :00:006:0109 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради, що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії ЯГ № 685093.

Позивачкою було замовлено технічну документацію із земелеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натури.

Однак їй було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру в зв`язку з наявністю перетину належної їй земельної ділянки з земельною ділянкою :00:006:0210, площа співпадає на 14,9791 та земельною ділянкою :00:006:0215, площа співпадає на 84,2507.

Земельна ділянка кадастровий номер :00:006:0210 належить ОСОБА_3 , якому наказом Головного управління Держгеокастру в Полтавській області від 23.01.2021 за №2460-СГ надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради та рішенням Білицької селищної ради від 22.09.2021 за №22.33 передано йому її у власність.

Земельна ділянка кадастровий номер :00:006:0215 належить ОСОБА_4 , якій наказом Головного управління Держгеокастру в Полтавській області від 23.01.2021 за №2457-СГ надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради та рішенням Білицької селищної ради від 30.06.2021 за № 4.65 передано її їй у власність.

Відповідачі по справі при прийнятті рішення не дослідили питання, що визнавши конкретне орієнтоване місце розташування земельної ділянки, на яку слід виготовити Проектну документацію відведення, фактично визначив місце на якому вже сформована земельна ділянка, яка на час прийняття рішення не була внесена до ДЗК, але відповідач повинен був володіти вказаною інформацією, а тому при наданні дозволу на розробку проектної документації порушив право власності позивача.

В зв`язку з чим вважає вищевказані накази Головного управління незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Також підлягає скасуванню і державна реєстрація земельних ділянок, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки вони фактично містять частину площі сформованої земельної ділянки, яка належить позивачу.

Прохає суд скасувати:

-наказ Головного управління Держгеокастру в Полтавськвй області від 23.01.2021 за №2460-СГ про надання дозволу на розроблення ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради;

-наказ Головного управління Держгеокастру в Полтавській області від 23.01.2021 за №2457-СГ про надання дозволу на розроблення ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради;

-скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим :00:006:0210 площею 1,9255 га, розташовану на території Чорбівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, з цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства;

-скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим :00:006:0215 площею 1,9255 га, розташовану на території Чорбівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, з цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним, скасування рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки, - відмовлено.

Додатковим рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 листопада 2023 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 19200,00 грн.

З вказаними рішеннями суду не погодилась позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що матеріалами справи доведено, що земельна ділянка позивача містить перетин із земельними ділянками, які належать віповідачам ОСОБА_5 , що підтверджується рішенням Державного кадастрового реєстратора, яке є чинним та ніким не скасовано. Факт, який ним встановлений, є чинним станом на день розгляду справи та не потребує додаткового підтвердження.

Крім цього, 09 лютого 2022р. було направлено адвокатські запити голові Білицької селищної ради, начальнику Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області, голові Полтавської районної державної адміністрації з метою отримання копій документів стосовно земельних ділянок, з якими зазначено перетин, та отримано 16 лютого 2022 р. відповіді, до яких долучено документи, які містяться в матеріалах справи та були досліджені судом, проте безпідставно не взяті до уваги.

Судом не взято до уваги постанову Верховного суду від 10 січня 2023 року по справі № 607/19806/18, висновки у якій мали бути застосувати до правовідносин у цій справі.

При прийнятті спірного наказу відповідачем не було досліджено питання відповідності місця розташування земельних ділянок.

Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є визнання недійсним та скасування оскаржуваних наказів від 23.01.2020 року.

Витрати на правничу допомогу, що стягнуті додатковим рішенням суду, не підтверджені належними доказами, оскільки до клопотання не долучено договір про надання правової допомоги, в якому зазначена вартість послуг адвоката, розрахунки витрат клопотання не містить, отже вважає, що у суду наявні всі підстави для відмови у стягненні таких витрат. Лише один акт виконаних робіт та квитанція є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, яке відповідає нормам матеріального і процесуального права.

У судове засідання до апеляційного суду з`явився представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Кумечко М.С.

До апеляційного суду не з`явилися позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; також не направили своїх представників до суду Білицька селищна рада Полтавського району Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області. Вказані особи повідомлені належним чином про день, час і місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи Кумечко М.С., дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 1, п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, що розпорядженням голови Кобеляцької районної державної адміністрації від 16 грудня 2003 року № 934 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки громадянам на території Чорбівської сільської ради» ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності за межами населених пунктів на території Чорбівської сільської ради; розроблений проект землеустрою подати в райдержадміністрацію на затвердження (а.с.10-11).

Розпорядженням голови Кобеляцької районної державної адміністрації від 16.05.2007 № 341 «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельні ділянки громадянам Чорбівської сільської ради» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 площею 2.0 га та посвідчено право власності земельної ділянки (а.с.16).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :00:006:0109 площею 2.00 га у межах згідно з планом, що розташована на території Чорбівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 685093, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 43 22 листопада 2007 року (а.с.13).

За інформацією Головного управління Держгеокадастру від 14.05.2020, Чорбівською сільською радою від 15.05.2020, відділом у Кобеляцькому районі ГУ Держгеокадастр у Полтавській області від 18.05.2020 відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :00:006:0109 у Державному земельному кадастрі відсутні. Земельна ділянка з зазначеним кадастровим номером зареєстрована у Державному реєстрі земель до набрання чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» , відомості про цю земельну ділянку не були перенесені в автоматизованому порядку із Державного реєстру земель до державного земельного кадастру. В архіві відділу відсутня документація із землеустрою та обмінний файл на земельну ділянку з кадастровим номером :00:006:0109 (а.с.14-16).

У листі відділу №4 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Полтавській області №29-16-0.164-2825/15-23 від 07.06.2023 зазначено, що у ГУ ДГК у Полтавській області відсутня Технічна документація зі складення Державного акту на право власності на землю сepii ЯГ №685093, виданого на ім`я ОСОБА_2 м та інформації про координати ii місцезнаходження (т.2 а.с.19)

Із відповідними зверненнями про виправлення технічних помилок позивач зверталася до ГУ Держгеокадстру у Полтавській області, Полтавської обласної державної адміністрації (а.с.18-22).

Рішенням Державного кадастрового реєстратора відділу у Коростишівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № РВ-021 від 15.12.2021 відмовлено ОСОБА_2 у внесенні відомостей (змін до них) з підстав: електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі перевірки електронного документа. Рекомендую: перетин ділянок з ділянкою :00:006:0210; Площа співпадає на 14.9791. Перетин ділянок з ділянкою :00:006:0215; Площа співпадає на 84.2507 (т.1 а.с.23-24).

Згідно протоколу № ПП-021 від 15.12.2021, електронний документ не відповідає наявним даним ДЗК (т.1 а.с. 25-26).

Наказом Головного управління Держгеокадастру від 23.01.2020 № 2460-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл громадянину ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів (т. 1 а.с.28).

Наказом Головного управління Держгеокадастру від 23.01.2020 № 2457-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл громадянці ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області за межами населених пунктів (т.1 а.с.29).

Рішенням тринадцятої сесії восьмого скликання Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області від 22 вересня 2021 року № 22.33 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9255 га на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства та передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :00:006:0215 площею 1,9255 га на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.32). Проект землеустрою, на підставі якого прийняте це рішення, після його затвердження повернутий заявнику (т.1 а.с.30).

Рішенням десятої позачергової сесії восьмого скликання Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області від 30 червня 2021 року № 4.65 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9255 га на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства та передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер :00:006:0210 площею 1,9255 га на території Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.34). Проект землеустрою, на підставі якого прийняте це рішення, після його затвердження повернутий заявнику (т.1 а.с.31).

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0210 здійснена 06.03.2020 (т.1 а.с.35-36).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0215 здійснена 06.03.2020 (т.1 а.с.39-42).

За інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0210 є ОСОБА_4 , дата державної реєстрації права (в державному реєстрі прав) 06.07.2021 (т.1 а.с.43-44).

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0215 є ОСОБА_6 , дата державної реєстрації права (в державному реєстрі прав) 16.08.2022 (т.1 а.с.45).

Із схеми земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0197 площею 23,1060 га вбачається, що шляхом поділу цієї земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надані земельні ділянки площею по 1,9255 га кожному (т.2 а.с.20).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела наявність підстав для скасування наказів ГУ Держгеокадастру в Полтавській області щодо

Її вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :00:006:0210 та :00:006:0215, не є ефективними способом захисту, за наявності чинних рішень органу місцевого самоврядування

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

У частині першій статті 50 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду справ № 380/624/16-ц вказала, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі N 2340/4521/18 надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не с тотожним передачі земельної ділянки у власність a6o користування, оскільки отримання дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою свідчить про можливі наміри заявника щодо розроблення проекту землеустрою із відповідним визначенням цільового призначення ділянки в процесі розроблення землевпорядної документації, за результатом iї розроблення затвердження такого проекту відповідним органом i надалі, можливо, отримання земельної ділянки у власність чи користування.

Як встановив суд першої інстанції, 23.01.2020 року третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозволи на виготовлення проектів землеустрою, які були виготовлені ФОП ОСОБА_7 09.02.2020, що підтверджено Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, які були сформовані та зареєстровані в ДЗК 06.03.2020.

Позивач не надала суду доказів того, коли та в яких межах була сформована її земельна ділянка та її точне місцезнаходження. Також нею не надано доказів, як саме накладаються (перетинаються) земельні ділянки третіх осіб на земельну ділянку позивача.

Стороною позивача не надано суду технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності, яка затверджена головою Кобеляцької райдержадміністрації від 16.05.2007 року №341, яка визначає координати місця знаходження земельної ділянки ОСОБА_2 .

Таким чином позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами, що відбулося фактичне накладення меж земельних ділянок, яке призвело до порушення його прав власності щодо земельної ділянки кадастровий номер :00:006:0109 площею 2,00 га.

Встановивши вказані обставини, здійснивши аналіз наведених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність дій ГУ Держгеокадастру щодо прийняття оскаржуваних наказів, які відповідають нормам чинного законодавства, що проаналізовано вище.

При цьому позивач не надала належних і допустимих доказів неправомірності дій ГУ Держгеокадастру щодо прийняття наказів від 23.01.2021 за №2460-СГ про надання дозволу на розроблення ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради; від 23.01.2021 за №2457-СГ про надання дозволу на розроблення ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 1,93 га земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Чорбівської сільської ради.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Згідно статті 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» Держгеокадастр та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. Державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до ДЗК, передбачених законом відомостей, про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що правові підстави у територіальних органів Держгеокадастру в частині скасування записів про державну реєстрацію державного акта в Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі відсутні, оскільки вказані Книги не ведуться і на даний час закриті, а скасування записів реєстрації прав не здійснюється Головним управлінням.

Статтею 9 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що внесення відомостей до ДЗК і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх єднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов`язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Крім того, згідно пункту 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.

У разі скасування державної реєстрації з підстав, зазначених у підпункті 2 цього пункту, державний кадастровий реєстратор у десятиденний строк повідомляє про це особу згідно з додатком, за заявою якої здійснено державну реєстрацію земельних ділянок. Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації: зберігаються в ДЗК постійно разом з відомостями відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.

У разі виявлення помилок в ДЗК, такі помилки підлягають виправленню, відповідно до вимог, встановлених вищевказаним Порядком.

Отже скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК не призведе до скасування права власності на земельну ділянку, а також те, що виправлення відомостей про земельну ділянку не є тотожним до внесення змін чи доповнень до реєстру речових прав.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :00:006:0210 та :00:006:0215, не є ефективним способом захисту, враховуючи наявність чинних рішень органу місцевого самоврядування.

Обрання позивачем неналежного, неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Зазначене узгоджується з висновками, наданими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок, що належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження№ 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також слід зазначити, що позивачем ОСОБА_2 при зверненні до суду з цим позовом до Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання недійсними та скасування рішень та державної реєстрації спірних земельних ділянок, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залучені третіми особами.

Тоді як вказані особи є власниками спірних земельних ділянок, а заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги безпосередньо стосуються їх прав та обов`язків,відповідно, вони мають відповідати за позовом. Однак позивач не ставила питання в суді першої інстанції про заміну їх процесуального статусу на відповідачів чи залучення вказаних осіб співвідповідачами.

При цьому суд першої інстанції правильно послався на те, що позивачем не заявлено жодної вимоги до відповідача Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області, а позовна заява не містить обґрунтувань, якими рішеннями, дією чи бездіяльністю Білицької селищної ради порушені права позивачки, в чому полягає порушене право.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в частині оскарження рішення суду від 24.10.2023, фактично дублюють обґрунтування позовних вимог, зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням суду, правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 не спростовують, тому задоволенню не підлягають.

Як вказувалося вище, додатковим рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 листопада 2023 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 19200,00 грн.

Позивач не погодився з цим рішенням, посилаючись на те, що витрати на правничу допомогу у вказаному розмірі не підтверджені належними доказами, оскільки до клопотання не долучено договір про надання правової допомоги, в якому зазначена вартість послуг адвоката, розрахунки витрат клопотання не містить, отже вважає, що у суду наявні всі підстави для відмови у стягненні таких витрат. Лише один акт виконаних робіт та квитанція є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Перевіряючи додаткове рішення в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Позов ОСОБА_2 подано до суду першої інстанції 23.09.2022, адвокат Кумечко М.С. як представник ОСОБА_4 вступила у справу 08.05.2023, подавши відповідну заяву, копію договору про надання правничої допомоги та ордер (том №1 а.с. 219-221).

Обґрунтовуючи клопотання про стягнення з позивача ОСОБА_2 на користь третьої особи ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у розмірі 19200 грн., сторона подала до суду акт виконаних робіт та квитанцію про сплату послуг (а.с. 7-9 справи №2-др/532/7/23).

Отже матеріалами справи підтверджено факт надання правничої допомоги адвокатом Кумечко М.С. третій особі ОСОБА_4 у суді першої інстанції.

З урахуванням наданих адвокатом Кумечко М.С. доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу, надану адвокатом Кумечко М.С. третій особі ОСОБА_4 при розгляді цієї справи у сумі 19200,00 грн., є неспівмірним з обсягом проведених адвокатом робіт, з огляду на характер та предмет спору, складність справи, тривалість її в суді та час, з якого адвокат вступила до справи на стороні третьої особи, кількість та обсяг складених адвокатом документів, судових засідань, в яких приймала участь адвокат. Враховуючи критерії реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності розміру витрат, колегія суддів приходить до висновку про можливість зменшити їх розмір до 10000,00 грн.

Отже рішення суду першої інстанції від 24.10.2023 залишається колегією суддів апеляційного суду без змін, оскільки відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі представника позивачки адвоката Зємцової А.В., не встановлено.

Апеляційна скарга адвоката Зємцової А.В. в частині оскарження додаткового рішення суду від 16.11.2023 підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення зміні в розмірі витрат на професійну правничу допомогу, що стягнуті зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , з 19200,00 грн. до 10000,00 грн.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 376, 382-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 16 листопада 2023 року змінити.

Зменшити судові витрати за надання професійної правничої допомоги, стягнуті зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , до 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.02.2024.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Л.І.Пилипчук

О.В.Прядкіна