Провадження № 2/947/396/24
27.02.2024 року м. Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Літвінової І.А.,
секретаря судового засідання помічник судді Романенко В.С. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),
представника позивачів адвоката Бороган В.В.,
Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 31.07.2023 року. Розгляд справи призначено проводити в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою учасникам справи встановлено строк вчинення процесуальних дій.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило.
Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як матеріали справи є повними і достатніми для її розгляду.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , з 24 квітня 2015 року власником автомобіля Chevrolet, модель AVEO, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_5 . Отже, станом на 18.08.2015 року ОСОБА_4 вже не був власником автомобіля Chevrolet, модель AVEO, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 .
08 квітня 2015 року за договором дарування (реєстровий № 734) ОСОБА_4 передав безоплатно у власність своїй доньці ОСОБА_5 частку ізольованої квартири під номером АДРЕСА_2 , загальною площею 97,1 кв.м., житловою площею 61,7 кв.м. Таким чином, станом на 19.10.2015 року, ОСОБА_4 вже не був власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис за № 6866 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3 .
ОСОБА_1 , відповідно до заповіту від 01.05.2021 року, має намір успадкувати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , відповідно до закону, має намір успадкувати автомобіль Chevrolet, модель AVEO, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 .
Таким чином позивачі є спадкоємцями спадкового майна, яке належало ОСОБА_5 станом на 06.07.2022 року.
Відповідно до ст. 321 ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ст. 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
За положеннями частин 1 та 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як роз`яснено у пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» містить роз`яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Пунктом 10 цієї Постанови звернуто увагу на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позов з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
Відповідачем ОСОБА_3 не були спростовані обставини, на які посилаються позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позові. Відповідач не надав суду докази, які б спростовували позовні вимоги позивачів, хоча суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та надання доказів сторонами.
Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
За ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо відповідача ОСОБА_4 протокольною ухвалою суду від 27.02.2024 року вказану особу виключено зі складу відповідачів у зв`язку зі смертю.
Судом встановлено, що позивачі є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , однак з причин наявності арештів на спадкове майно не можуть у відповідності до вимог ст. 319 ЦК України розпоряджатися майном, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 43, 76/81, 102, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зняття арешту - задовольнити.
Зняти арешт (скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна) з наступного майна:
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Днем складення заочного рішення є 27 лютого 2024 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі та відповідати вимогам, встановленим статтею 285 ЦПК України.
Суддя: ЛітвіноваІ.А.