П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року м. Київ

Справа № 755/7909/22

Провадження: № 22-ц/824/5178/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки,

у с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.05.2008 року вона та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. У шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 року шлюб між сторонами розірваний та визначене місце проживання дітей разом із позивачкою. На теперішній час донька ОСОБА_4 проживає разом із нею, позивачкою, а син ОСОБА_3 проживає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 , відповідно до затвердженої ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 року мирової угоди. Тривалий час ОСОБА_1 не виконував умови мирової угоди, а тому вона, ОСОБА_2 була вимушена звертатись у всі можливі органи для відновлення порушених прав. З 11.06.2021 року донька на законних підставах проживає разом з нею, позивачкою. Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва №2н/756/339/19 від 27.08.2019 року з неї, ОСОБА_2 стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 08.08.2019 року до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 08.08.2019 року до досягнення дитиною повноліття. Тобто, вона, утримуючи доньку, продовжує сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 , з яким дитина не проживає.

За наведених обставин, просила суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з неї згідно судового наказу від 27 серпня 2019 року шляхом скасування стягнення на користь відповідача ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.06.2021 року до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.06.2021 до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Припинено стягнення аліментів згідно судового наказу від 27 серпня 2019 року № 2-н/756/339/19, виданого Оболонським районним судом міста Києва, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24.08.2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на встановлену обставину про те, що за останньою домовленістю сторін , що оформлена у вигляді нотаріально посвідченого договору від 23.09.2016 року, діти, в тому числі донька ОСОБА_4 , проживають з батьком. Окрім того, суд першої інстанції проігнорував підстави для закриття провадження у справі. Також вказав, що позивачка не довела належними доказами факт проживання доньки з нею, копії заяв та пояснень до органів поліції не є такими доказами. Вказав і про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання про долучення нових доказів, не зважаючи на те, що він, ОСОБА_1 , не отримував ухвали суду про відкриття провадження та, відповідно, не був обізнаний про дату підготовчого судового засідання. В той же час, суд першої інстанції у мотивувальній частині ухваленого судового рішення послався на ті докази, які повинні були бути залишені без розгляду.

31 серпня 2023 року Київським апеляційним судом відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.12.2015 року, шлюб між сторонами у справі розірвано, визначено місце проживання неповнолітніх дітей з їх матір`ю ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частині всіх видів його заробітку, щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття (т. 1, а. с. 10-14).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів, при цьому задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері.

13 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей, зареєстрований у реєстрі за № 443, відповідно до умов якого, сторони визначили, що місцем проживання сина ОСОБА_3 є місце проживання (реєстрації) батька ОСОБА_1 , а місцем проживання доньки ОСОБА_4 , є місце проживання (реєстрації) матері ОСОБА_2 .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016, визнано мирову угоду, укладену між сторонами у справі 21 вересня 2016 року, та закрито провадження у справі. За змістом затвердженої мирової угоди сторони дійшли згоди, що місцем проживання спільного сина ОСОБА_3 є місце проживання (реєстрації) батька, а місцем проживання спільної доньки ОСОБА_4 є місце проживання (реєстрації) матері. Батько зобов`язується піклуватись про здоров`я сина, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. Мати зобов`язується піклуватись про здоров`я доньки, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень життя та освіти незалежно від стосунків сторін та не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком.

23 вересня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей, укладеного та посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Заїзжай К.М. за реєстровим № 443, відповідно до умов якого, сторони визначили, що місцем проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є місце проживання (реєстрації) батька ОСОБА_1 . Вказаний договір посвідчено за реєстровим № 827.

Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року у справі №756/10588/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду міста Києва із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а саме: ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц, а також зміни способу виконання ухвали з добровільного на примусовий.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі № 756/9263/15-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено строк пред`явлення до виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц. В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

06.03.2021 року ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про визнання п. 1.2 мирової угоди від 21 вересня 2016 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка була затверджена ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року по справі № 756/9263/15-ц щодо визначення проживання доньки ОСОБА_4 за місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_2 , такою, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у справі № 756/9263/15-ц, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

З 11 червня 2021 року дитина ОСОБА_4 проживає з матір`ю.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського районного управління поліції із заявою про викрадення колишньою дружиною ОСОБА_2 дитини ОСОБА_4 . За даним фактом були внесені відомості до ЄРДС (т. 1, а. с. 101-107).

30 червня 2021 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 претензію, в якій просив негайно повернути дитину ОСОБА_4 за місцем її постійного проживання: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 8).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суди повинні оцінити при вирішенні цього спору наявність підстав для стягнення аліментів на користь позивача, з яким, за встановленими обставинами справи, проживає дитина.

Існування судового рішення про стягнення аліментів з одного з батьків на користь іншого повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення, існування такого рішення не може бути безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на користь того з батьків, з ким на час вирішення нового спору проживає дитина, оскільки керівним принципом у цьому випадку є дотримання найкращих інтересів дитини.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21, від 28 червня 2023 року у справі № 760/4661/20.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Установивши, що неповнолітня ОСОБА_4 проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стягуються на підставі судового наказу Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року у справі №756/10588/19, починаючи з 24.08.2022 року, тобто, з часу звернення позивачки до суду з цим позовом.

Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, а також, що відповідач є батьком дитини, особою працездатного віку, при цьому має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , та враховуючи щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, умов для розвитку дитини, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову - з 24.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводів на спростування вказаного висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідач аліментів на утримання дитини апеляційна скарга не містить.

Шодо доводів апеляційної скарги про те, що договором від 23 вересня 2016 року сторони погодили проживання обох дітей з батьком, колегія суддів констатує, що такі доводи не впливають на правильність оскаржуваного рішення, оскільки укладення зазначеного договору не відміняє та не припиняє дії судового рішення, а саме ухвали суду апеляційної інстанції, якою затверджено мирову угоду та визначено, зокрема, проживання доньки ОСОБА_4 з матір`ю. Ухвала Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц набрала законної сили і є обов`язковою для виконання.

Більш того, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі № 756/9263/15-ц, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року, було поновлено строк на пред`явлення до виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у справі № 756/9263/15-ц.

Звернення до суду ОСОБА_1 із заявою про визнання п. 1.2 мирової угоди від 21 вересня 2016 року, яка була затверджена ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, щодо визначення проживання доньки ОСОБА_4 за місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_2 , такою, що не підлягає виконанню, свідчить про небажання відповідача виконувати мирову угоду та його незгоду з фактом проживання доньки з матір`ю. Однак, судом було відмовлено у задоволенні такої заяви ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі, колегія суддів відмічає, що закриття провадження у справі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тобто, позовні вимоги є тотожними до позову, який розглядається, а саме співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору

Матеріали справи свідчать, що ухвалене Дніпровським районним судом м. Києва 21 лютого 2022 у справі № 755/16323/21 судове рішення про відмову ОСОБА_2 в позові про зменшення розміру аліментів шляхом їх скасування стосувалось іншого періоду, а саме з 29.09.2021 року, тоді як у справі, що переглядається позивачкою зазначено період, з якого виникли обставини для припинення сплати аліментів - 11.06.2021 року. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних про зменшення розміру аліментів шляхом їх скасування.

Також не приймаються до уваги колегії суду посилання скаржника про залишення судом першої інстанції поданих ним, ОСОБА_1 доказів, а саме, копій заяви ОСОБА_1 від 16.06.2021 та його пояснень від 16.06.2021 до органів поліції, витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.09.2021, 01.10.2021 (т. 1, а. с. 101-107), оскільки суд першої інстанції прийняв вказані докази та встановив на підставі таких доказів обставини у справі. Подаючи такі докази до суду , ОСОБА_1 обґрунтовано сподівався на їх прийняття судом, а тому посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не повинен був приймати такі докази, є неприйнятними. Те, що суд першої інстанції на підставі поданих доказів встановив інші обставини, ніж ті, на які сподівався відповідач, не може свідчити про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Безпідставними є й доводи скаржника про неналежність таких доказів на підтвердження факту проживання дитини разом з матір`ю, оскільки як копії заяви ОСОБА_1 від 16.06.2021 та його пояснень від 16.06.2021 до органів поліції, витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.09.2021, 01.10.2021, так і претензія ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення дитини містять інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо факту проживання доньки з матір`ю. В будь-якому випадку, відповідачем такі обставини у визначеному процесуальним законом порядку не спростовані.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура