КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 363/1459/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2524/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Кирилюк Г.М.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Чіркова Г.Є., по справі за позовом Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження, державного акту та повернення земельної ділянки із незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними розпорядження та державного акту на право власності, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

02 лютого 2022 року керівник Вишгородської окружної прокуратури подав до суду заяву про заміну правонаступника та уточнення позовних вимог, у якій просив суд замінити Київську обласну державну адміністрацію на її процесуального правонаступника - Вишгородську міську раду, змінити процесуальний статус ОСОБА_2 із третьої особи на співвідповідача у справі. Цього ж дня керівником Вишгородської окружної прокуратури було надано суду заяву про залучення до участі у справі Вишгородську окружну прокуратуру Київської області замість Києво-Святошинської місцевої прокуратури у відповідності до наказу Офісу Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року № 39 «Про окремі питання забезпечення початку роботи окружних прокуратур».

У судовому засіданні 02 лютого 2022 року суд протокольною ухвалою залучив в порядку правонаступництва на підставі статті 55 ЦПК України Вишгородську окружну прокуратуру та Вишгородську міську раду. Також було залучено ОСОБА_2 , як співвідповідача, до участі у справі. Прийнято до провадження уточнену позовну заяву прокурора.

З урахуванням уточненої позовної заяви від 02 лютого 2022 року прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом:

- визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)»;

- визнання недійсним державного акту серії ЯЖ № 680179 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161;

- повернення на користь Вишгородської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161.

Позов обґрунтований тим, що за результатами аналізу додержання вимог земельного та водного законодавства на території Вишгородського району прокуратурою виявлені порушення при розпорядженні землями водного фонду, які полягають у прийнятті Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження від 18 червня 2008 року № 388, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) та передано у приватну власність останній земельну ділянку загальною площею 2,0000 га.

На підставі вказаного розпорядження 17 липня 2008 року відповідачу видано державний акт серії ЯЖ № 662794 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року № 598 відчужила належну їй земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , після чого останньому видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 680179.

Прокурор вказував, що зазначена земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства, а саме, положень статей 20, 59, 60, 84, 118, 122, 149, 186 Земельного кодексу України, статей 88, 89 Водного кодексу України (т. 1 а.с. 1-22, 141-176).

У липні 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Савицький А.О. подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що долучені позивачем до позовної заяви докази не відповідають вимогам ст.ст. 1, 5 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», оскільки з них не вбачається, що наданий картографічний матеріал та кадастровий план складаний суб`єктом картографічної діяльності, який володіє необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі якого за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Наданий кадастровий план також не відповідає вимогам, встановленим ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр», зокрема в даному документі відсутні зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності), таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою. Оспорюване розпорядження про передачу земельної ділянки видане у 2008 році, а наданий позивачем кадастровий план земельної ділянки складений у 2018 році. При цьому річка Десна не має берегоукріплень, каналів, водосховищ і через швидку течію може змінювати русло і агресивно впливає на береги, які повсякчас руйнуються.

Також зазначив, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :38:140:0161 межує з земельною ділянкою державної власності з кадастровим номером :38:140:0922, цільове призначення якої «для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг». Тобто земельна ділянка, що розташована між узрізом води та спірною земельною ділянкою, належить до лісових земель, яка не належить до земель водного фонду, і на якій водоохоронна зона не встановлюється.

Крім того просив застосувати в цій справі строк позовної давності, оскільки з моменту вибуття з державної власності спірної земельної ділянки минув встановлений законом трирічний строк позовної давності (т. 1 а.с. 86-92).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року в задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 1 а.с. 220, 226-230).

Не погодившись з рішенням районного суду, 20 січня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі (т. 1 а.с. 233-240).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував, що суд першої інстанції не надав належної правої оцінки виготовленому ТОВ «Регіональний центр розвитку» кадастровому плану зі схемою накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Десна, та листу Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 08 лютого 2019 року за № 17-08/306 з інформацією про те, що водний об`єкт, розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :38:140:0161, це природний водний об`єкт - річка Десна. Зазначеними доказами, які є належними і допустимими, на переконання прокурора, в повній мірі доведено обґрунтованість позовних вимог в частині віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду і неможливість її передачі у приватну власність, що не спростовано відповідачами. Поряд з цим, передача у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 22 травня 2020 року у справі № 469/1203/15-ц. Тобто, землі під водними об`єктами, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки імперативно обмежені у цивільному обороті та на них поширюється окремий, чітко визначений законодавством порядок і способи використання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Іваницький С.С. просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог (т. 2 а.с. 8-13).

Постановою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року залишено без змін (т. 2 а.с. 39-47).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 118-124).

У судовому засіданні прокурор Холоденко А.С. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - адвоката Іваницького С.С. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, представник ОСОБА_1 - адвокат Іваницький С.С. був сповіщений на зазначену ним адресу електронної пошти та телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (т. 2 а.с. 136-162).

При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи призначеної на 01 лютого 2024 року за клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Іваницького С.С. (а.с. 149-152).

21 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іваницький С.С. подав клопотання про повторне відкладення розгляду справи, пославшись на неможливість прибуття до суду у зв`язку із сімейними обставинами, проте доказів наявності поважних причин неявки до суду не надав, не встановлено таких і судом (а.с. 173-175).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, визначивши важливість кожного на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Скасувавши постанову суду апеляційної інстанції та спрямувавши справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 листопада 2023 року зазначив, що суди попередніх інстанцій не були позбавлені можливості самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт того, чи накладається спірна земельна ділянка на землі водного фонду, що розташовані в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна. При цьому вказана інформація повинна бути оцінена у сукупності з іншими доказами, зокрема з інформацією, що міститься в листі Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського №17-08/306 від 08 лютого 2019 року.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та дійшов передчасних висновків про залишення без задоволення апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263, ч. 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, що розташовані в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) та передано у приватну власність останній земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (т. 1 а.с. 27).

На підставі вищевказаного розпорядження 17 липня 2008 року ОСОБА_2 отримала державний акт серії ЯЖ № 662794 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161 (т. 1 а.с. 28-29).

12 серпня 2008 року ОСОБА_2 згідно із договором купівлі-продажу № 598 відчужила належну їй земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161 на користь ОСОБА_1 , який 16 жовтня 2008 року на підставі цього правочину отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 680179 (т. 1 а.с. 30-31).

За листом-повідомленням директора Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 08 лютого 2019 року за № 17-08/306, водний об`єкт, розташований поряд, у тому числі, із земельною ділянкою з кадастровим номером :38:140:0161, це природний водний об`єкт - річка Десна. Річка Десна має загальну площу водозбору - 88900 кв.км., довжину - 1130 км. та згідно ст.. 79 ВК України річки Дніпро та Десна з його водосховищами, рукавами, затоками належать до великих річок, навколо яких встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. (т. 1 а.с. 26).

За виготовленим ТОВ «Регіональний центр розвитку» кадастровим планом земельної ділянки кадастровий номер :38:140:0161 визначена схема накладення, за якою більша частина вищевказаної спірної земельної ділянки накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Десна (т. 1 а.с. 24).

За наданим до суду першої інстанції представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Савицьким А.О. повідомленням начальника Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 05 серпня 2021 року № 01-12/1004, згідно Публічної кадастрової карти України, GISFile Карти та Google Планета Земля, які використовує у своїй діяльності Управління, земельна ділянка за кадастровим номером :38:140:0161 площею 2 га перебуває у приватній власності з кодом цільового призначення 01.05 для індивідуального садівництва на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Вказана земельна ділянка знаходиться поряд з р. Десна, яка за класифікацією відноситься до великих річок (ст. 79 Водного кодексу України). Дана водойма практично не зарегульована та зберегла мандруюче русло, що спричиняє проблеми по руйнуванню берегів (т. 1 а.с. 119).

Щодо представництва прокурором інтересів Вишгородської міської ради.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Системне тлумачення положень частин 3-5 статті 56 ЦПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 56, 185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

У позовній заяві прокурор зазначав, що Вишгородська міська рада є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Внаслідок неналежного виконання представницьким органом Вишгородської територіальної громади наданих законом повноважень на захист земель водного фонду, прокурор звернувся до суду з даним позовом в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах даної територіальної громади.

Нездійснення захисту інтересів держави Вишгородською міською радою підтверджується листуванням між Києво-Святошинською місцевою прокуратурою, правонаступником якої є Вишгородська окружна прокуратура, та Київською обласною державною адміністрацією, Вишгородською міською радою, остання з набранням чинності 27 травня 2021 року Закону України від 28.04.2021 року № 1423-ІХ набула повноважень щодо розпорядження землями відповідної категорії.

Так, листом від 28 березня 2019 року Прокуратура Київської області повідомила Київську обласну державну адміністрацію про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :38:140:0161 накладається на землі водного фонду, а саме 100 метрову прибережну захисну смугу річки Десна, таким чином, у приватну власність передано землі водного фонду, які не можуть бути передані у приватну власність. Просили надати інформацію щодо виділення спірної земельної ділянки та повідомити чи вживалися заходи щодо повернення земельної ділянки (т. 1 а.с. 33).

У відповіді від 02 квітня 2019 року Київська обласна державна адміністрація повідомила прокуратуру, що інформація щодо розпорядження Вишгородської райдержадміністрації від 18 червня 2008 року № 388 відсутня (т. 1 а.с. 34).

Також листом від 17 квітня 2020 року Прокуратура Київської області керуючись ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомила Київську обласну державну адміністрацію, що прокуратурою буде подано до суду позов в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (т. 1 а.с. 35).

Враховуючи вищенаведене, прокуратурою було дотримано порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а саме повідомлено Київську обласну державну адміністрацію, правонаступником прав якої щодо розпорядження спірною земельною ділянкою є Вишгородська міська рада, про те, що діями відповідачів було порушено інтереси територіальної громади та необхідно їх захистити, проте, Київська обласна державна адміністрація та Вишгородська міська рада в розумні строки заходів щодо повернення земельної ділянки та подання позову не вживали.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 759/12225/18 (провадження № 61-514св21).

Щодо цільового призначення спірної земельної ділянки.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 Водного кодексу України (далі - ВК України)).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього Кодексу). А частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України (в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду єдиним випадком. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині другій статті 59, пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЗК України та ч. 1 ст. 88 ВК України земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ВК України, п. 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Так, відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 12 червня 2017 року № 217), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486, з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплювала частина третя статті 85 ВК України у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення). З 13 червня 2013 року визначений у частині четвертій статті 59 ЗК України перелік цілей передання в оренду прибережних захисних смуг доповнений метою догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд, а з 1 липня 2013 року після слів «рибогосподарських потреб» частина четверта доповнена словами «(у тому числі рибництва (аквакультури)». Таким чином, для туристичних і рекреаційних цілей земельну ділянку у прибережній захисній смузі фізична особа могла отримати в оренду, але не у приватну власність.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду та її накладення на прибережну захисну смугу річки Десна, прокурор посилався на кадастровий план та схему накладення земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:0161, виготовлені ТОВ «Регіональний центр розвитку», а також інформацію Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 08 лютого 2019 року за № 17-08/306 (т. 1 а.с. 24-26).

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлені Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI).

Статтею 1 Закону № 3613-VI визначено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж. Індексна кадастрова карта (план) - картографічний документ, що відображає місцезнаходження, межі і нумерацію кадастрових зон і кварталів та використовується для присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам і ведення кадастрової карти (плану). Кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Статтею 3 Закону № 3613-VI одним із основних принципів, на яких базується Державний земельний кадастр є відкритість та доступність відомостей Державного земельного кадастру.

Державний земельний кадастр включає геопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ до яких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України "Про національну інфраструктуру геопросторових даних" (ч. 1 ст. 5 Закону № 3613-VI).

Частинами 1-3 ст. 5 Закону № 3613-VI встановлено, що на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, оприлюднюються картографічна основа, індексні кадастрові карти (плани) та всі відомості Державного земельного кадастру, передбачені статтями 12-15 цього Закону, в тому числі у векторному вигляді, без права їх зміни (редагування).

Відомості, зазначені у частині першій цієї статті, підлягають оприлюдненню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, з моменту їх внесення до Державного земельного кадастру.

Технологічні та програмні засоби, необхідні для оприлюднення відомостей Державного земельного кадастру, мають забезпечувати юридичним та фізичним особам можливість анонімного перегляду, копіювання та роздрукування інформації, що відповідно до цієї статті надається безоплатно, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, цілодобово, без обмежень.

Відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території); викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру (ч. 1 ст. 38 Закону № 3613-VI).

Публічна кадастрова карта є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру та містить, зокрема, доступні відомості щодо конкретних земельних ділянок.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті».

Апеляційний суд дослідивши наданий прокурором кадастровий план та схему накладення земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:0161, виготовлені ТОВ «Регіональний центр розвитку», встановив, що спірна земельна ділянка (більша її частина) накладається на землі водного фонду, що розташовані в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна (т. 1 а.с. 24-25).

Крім того, згідно відповіді на звернення прокурора, наданої Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського ДСНС України від 08 лютого 2019 року за № 17-08/306, водний об`єкт, який розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером :38:140:0161 - це річка Десна, яка належить до великих річок, де встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м (т. 1 а.с. 24-26).

Оцінивши вказані докази у сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, оскільки накладається на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Десна.

Відповідачем до суду було надано відповідь на адвокатський запит від Басейнове управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 05 серпня 2021 року № 01-12/1004, в якій вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером :38:140:0161 площею 2 га перебуває у приватній власності з кодом цільового призначення 01.05 для індивідуального садівництва на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Вказана земельна ділянка знаходиться поряд з річкою Десна, яка за класифікацією відноситься до великих річок. Дана водойма практично не зарегульована та зберегла мандруюче русло, що спричиняє проблеми по руйнуванню берегів. Враховуючи зазначене, а також вплив людини при видобуванні річкового піску та відсутності берегоукріплень призвело до розмиття берегів на ділянці, де розташована земельна ділянка (т. 1 а.с. 119).

Разом з тим, відповідачами не спростовано того факту, що станом на день винесення розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)»спірна земельна ділянка накладалася на землі водного фонду.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого та помилкового висновку, що прокурором не доведено належність до земель водного фонду заявленої в позовній заяві земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).

Щодо визнання недійсним розпорядження та державного акту на землю.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За правилами п. «ґ» ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

Частина 2 ст. 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, чинним законодавством не передбачено.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на день винесення оспорюваного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

За змістом ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України (у редакції, чинній на день винесення оспорюваного розпорядження) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки, яка більшою частиною накладається на земельну ділянку водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, а відтак й передання у приватну власність цієї ділянки площею 2 га (сіножаті) для ведення особистого селянського господарства нібито за рахунок земель запасу є протиправними.

Вимоги прокурора про визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» та скасування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судом цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки за негаторним позовом.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що інтерес позивача полягає не у самому факті недійсності спірного розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)», а в припиненні обмежень його права, які випливають з безпідставного відчуження земельної ділянки, частина якої накладається землі водного фонду Держави України. За таких обставин єдиним юридично-технічним механізмом відновлення порушених прав позивача є визнання спірного розпорядження недійсним як юридичної передумови припинення порушення права позивача на користування землею. Отже, в цьому випадку вимога позивача є особливим видом негаторного позову в силу юридичної мети позовних вимог.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Відповідно до статті 395 ЦК України до речових прав на нерухоме майно належить право користування.

Згідно із статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до глави 29 цього Кодексу, тобто у порядку статті 391 ЦК України.

Позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем протягом часу існування відповідного правопорушення (пункт 34).

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 208/5593/20 (провадження № 61-10569св22).

Щодо належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та вимог про усунення перешкод у здійснення права шляхом повернення на користь Вишгородської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово виснувала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Ухваливши рішення про відмову в позові, суд першої інстанції не звернув уваги, що прокурор у своїй позовній заяві, з урахуванням уточнень позовної заяви, поданих у порядку статті 43 та 49 ЦПК України, як на правову підставу позову посилався на положення статті 391 ЦК України, ч. 4 ст. 84, ст. 152 ЗК України (т. 1 а.с. 1-22, 141-183). Тобто прокурор заявив негаторний позов.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Встановивши у цій справі відсутність правових підстав для передачі у власність спірної земельної ділянки, яка частково накладається на землі водного фонду, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову прокурора про усунення перешкод у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом повернення на користь Вишгородської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161(див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28)).

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року, прийнятій у справі № 372/4149/18 (провадження № 61-12785св21), вказував, що у цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки у власність територіальної громади на підставі статей 387, 388 ЦК України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини другої статті 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки.

Указане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 372/4154/18 (провадження № 61-666св21), від 18 травня 2022 року у справі № 469/649/17 (провадження № 61-1467св21), які прийняті у зв`язку з обов`язковим врахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, а також правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) і підстав відступу від яких у цій справі суд апеляційної інстанції не вбачає.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Під час отримання ОСОБА_2 та, згодом, набуття права власності ОСОБА_1 12 серпня 2008 року згідно із договором купівлі-продажу № 598 земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161, відповідачі, як сторони правочину, проявивши розумну обачність, мали об`єктивну можливість переконатись, що спірна земельна ділянка розташована поруч з водним об`єктом - річкою Десна, а відтак, про накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу річки Десна.

При цьому відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, як за фактичним її розташуванням із накладенням на прибережну захисну смугу водного об`єкту - річки Десна, так і за офіційними даними Публічної кадастрової карти України, які є в загальному доступі, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги річки Десна, тому вибула з володіння власника з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття її у власність під сумнів.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави (відповідної територіальної громади).

Такі обставини справи і підстави витребування земельної ділянки, на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а тому посилання відповідача щодо порушення його прав як останнього власника і добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.

При цьому, ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів ч. 3 і 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника майна позов про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, та на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується нерухоме майно, також не позбавлений можливості відновити права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків.

Вищевказаних вимог законодавства та обставин справи суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в позові.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), від 09 грудня 1994 року, пункт 29, Серія A, № 303-A, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява № 30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I). Ці принципи застосовувалися у низці справ проти України (див., наприклад, рішення у справах «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007 року, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

При подачі позову прокурором сплачено 6306 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, та 9459 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом (т. 1 а.с. 23)

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з кожного із відповідачів на користь прокурора, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, по 1401 грн. 33 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та по 2102 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2022 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним розпорядження, державного акту та повернення земельної ділянки із незаконного володіння - задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18 червня 2008 року № 388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)».

Усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом повернення на користь Вишгородської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :38:140:0161.

В іншій частині позовних вимог Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради - відмовити.

Стягнути з Вишгородської районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ - 00022533) на користь прокуратури Київської області - 1401 грн. 33 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 2102 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Київської області - 1401 грн. 33 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 2102 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Київської області - 1401 грн. 33 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 2102 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 лютого 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова