Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/2053/22

Провадження № 2/126/45/2024

"31" січня 2024 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Хмель Р. В.

зі секретарем Дончик О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з даним позовом в якому просить ухвалити рішення суду, яким:

- змінити формулювання причини її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на пункт 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки, а саме в розділі "Відомості про роботу" зазначити "Звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України;

- стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати зі сплати судового збору та правничої допомоги.

В обгрунтування поданого позову, ОСОБА_1 , зазначає, що з 08.04.2022 по 16.09.202 2вона працювала на посаді продавця непродовольчих товарів у ФОП ОСОБА_2 , в магазині " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", по АДРЕСА_1 .

16.09.2022 була звільнена з займаної посади по п.2 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Будь-яких винних дій, які дали б підстави для втрати довір`я до позивачки з боку відповідача вона не вчиняла, але у зв`язку з небажанням ФОП ОСОБА_2 продовжувати з нею трудові відносини, позивач написала заяву про звільнення її з посади продавця непродовольчих товарів по п.1 ч.1 ст 36 КЗпП України за угодою сторін, яка була проігнорована відповідачем, тому вона надіслала її поштою на поштову адресу відповідача рекомендованим листом 756. Такі ж заяви написали інші продавці непродовольчих товарів, які працювали у вищевказаному магазині.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 , впевнена що її звільнено протиправно по п.2 ст. 41 КЗпП України та бажає змінити формулювання причин її звільнення, а саме як звільнення за угодою сторін, що і стало підставою для звернення до суду.

Також, позивач зазначила, що її трудова книжка 16.09.2022 знаходилася у неї, тому відповідний запис про її звільнення відповідачем не було внесено до неї, натомість ФОП ОСОБА_2 надіслала по пошті на її адресу лист, в якому вказала, що за розрахунком та записом у трудовій книжці запропонувала звернутися за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 20.10.2022 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Крім того, вищевказаною ухвалою було зобов`язано відповідача, в порядку статті 93 ЦПК україни подати до суду відповіді на запитання позивача, зазначені в позовній заяві.

18.11.2022 від відповідача ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому остання, просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступні обставини.

Результатами проведеної інвентаризації з 14.09.2022 по 16.09.2022 було встановлено надлишок в сумі +3536.44 грн.. Разом з тим, відповідно до попередніх інвентаризацій за період з 07.06.2022 по 16.09.2022 загальна сума нестач товарно-матеріальних цінностей в магазині становить - 96 880,50 грн. Найбільша недостача в магазині виникла при проведені попередньої інвентаризації, яка проводилася 25.08.2022, в якій виявилася недостача товарно-матеріальних цінностей на суму -97 257, 60 грн. Позивач була присутня при проведенні інвентаризації та підтвердила недостачу підписавши акт списання недостачі №456220 від 25.08.2022. Розмір матеріальної шкоди заподіяної саме позивачем на даний момент не встановлено, так як в магазині разом з нею одночасно працювало декілька продавців з якими були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Слідчим відділенням ВП 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000264 від 26.08.2022 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

В абз.2 п.1 договору про повну матеріальну відповідальність вказано дбайливо ставитися до переданих йому на зберігання матеріальних цінностей підприємства та вживати заходи для запобігання шкоди.

Позивач, яка працювала продавцем непродовольчих товарів згідно укладеного трудового договору та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустила умисні або необережні дії, не повідомляла відповідача про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвело до втрати відповідачем товарно-матеріальних цінностей 95000 грн.

Твердження позивача про не вчинення будь-яких винних дій, що дали підставу для втрати довіри до неї з боку відповідача та те, що вона написала заяву про звільнення у зв`язку з небажанням відповідача продовжувати трудові відносини є суперечливими та не підтверджені жодними доказами. Позивач, навіть якщо вона хотіла звільнитися, мала звільнитися за власним бажанням, попередивши відповідача за 2 тижні. В результаті умисних дій позивача, яка самовільно покинула робоче місце 16.09.2022 так як і інші продавці непродовольчих товарів, в магазині залишилася на деякий час відповідач одна, без працівників, вимушена була на декілька днів закрити магазин, так як потрібно було набирати персонал, чим позивач завдала їй ще більшої матеріальної шкоди, так як позивач не попереджала про свої наміри звільнитися, не попередила письмово роботодавця про звільнення за два тижні. Не підтверджені жодними доказами надані позивачем, що такі дії проводилися.

Від неї не надходило жодних доповідних записок про всі обставини, що відбуваються, умисні або необережні дії, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвели до втрати відповідачем товарно-матеріальних цінностей. Це передбачено підписаним позивачем договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а саме абз. 3 п.1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність зазначено, що працівник своєчасно має повідомляти адміністрацію підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження матеріальних цінностей.

Позивач вислала заяву від 16.09.2022 на звільнення за угодою сторін на поштову адресу, яку відповідач отримала 19.09.2022, але згоди на розірвання саме за п.1 ст. 36 КЗпП України остання не надавала.

Від позивачки та інших продавців непродовольчих товарів не надходило до відповідача жодних доповідних записок чи повідомлень, що передбачено договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, невиконння цього призвело до втрати нею товарно-матеріальних цінностей на суму понад 95000 грн., а останньою інвентаризацією, що почалася 14.09.2022 всі працівники магазину відмовлялися проводити інвентаризацію та не визнавали повноваження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , хоча попередня інвентаризація, яка проводилася 25.08.2022 була проведена також ними, що підтверджує те, що продавці непродовольчих товарів магазину, в тому числі і позивач, свідомо колективно перешкоджали перевірці фактичній наявності матеріальних цінностей, так як знали про наявну недостачу та не бажали надалі працювати. 16.09.2022 позивач самовільно покинула робоче місце. Заяву про її звільнення за угодою сторін направила відповідачу поштою, хоча в магазині були її представники.

Крім того, позивач мала вжити превентивних заходів на попередження завдання шкоди, а також повідомляти про такі ризики відповідача чи її представників.

Також, згідно матеріалів попередніх інвентаризацій та доповідної записки та акту інвентаризації від 16.09.2022 та зауважень до інвентаризації, підписаних позивачем, було встановлено, що з 14.09.2022 продавці непродовольчих товарів, ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 перешкоджали та не брали участь у проведенні товарно матеріальних цінностей та позивач була присутня в приміщенні магазину, але не виконувала свої посадові обов`язки, не підготувала та перешкоджала нормальному проведенню інвентаризації та не виконувала обов`язків покладених на неї трудовим договором, договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та порушення трудової дисципліни. Відмовлялася разом з іншими працівниками магазину підписувати акт проведення інвентаризації.

Разом з відзивом, ФОП ОСОБА_2 , на адресу суду надіслала заяву свідка, в якій надала відповіді на запитання позивачки, зазначені в позовній заяві.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 08.12.2022 було закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

11.05.2023, на адресу суду від представника позивача, адвоката Дудіна Л.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій останній просив змінити формулювання причин звільнення позивача з посади продавця непродовольчих товарів з пункту 2 частини 1 ст. 41 КЗпП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки позивача, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити: "Звільнення з посади продавця непродовольчих товарів за ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 представнику позивача, адвокату Дудіну Л.В. було відмовлено у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог.

Представник позивача, адвокат Дудін Л.В., в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність. позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 , також в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що з 08.04.2022, згідно наказу №0- від 07.04.2022 позивач, ОСОБА_1 була прийнята ФОП ОСОБА_2 на роботу, на посаду продавця непродовольчих товарів. З вказаним наказом, ОСОБА_1 була ознайомлена 07.04.2022. (а.с. 9)

07.04.2022 між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. (а.с. 10).

16.09.2022, ОСОБА_1 на підставі наказу №я- про припинення трудового договору, була звільнена ФОП ОСОБА_2 з посади продавця непродовольчих товарів на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. (а.с.11).

Крім дослідження наданих позивачем письмових доказів, судом за клопотанням позивача було допитано свідків.

Свідок, ОСОБА_5 , надала суду покази, в яких зазначила, що працювала у відповідача на посаді продавця непродовольчих товарів пів року. За цей час проводилося дві ревізії. За результатами ревізії проведеної 16.09.2022 її, разом з позивачкою та іншими працівниками було звільнено, з підстав втрати довір`я. З результатами проведеної ревізії 16.09.2022 її ознайомлено не було, лише в цей же день повідомлено про звільнення. Щодо ревізії, яка відбулася 25.08.2022 їй відомо лише, що була недостача. На думку свідка, підставою для проведення ревізії 25.08.2022 стало те, що напередодні звільнилася ще одна працівниця. Крім того, свідок повідомила, що її разом з іншими працівниками, в тому числі і позивачкою примусили підписати чистий аркуш паперу.

Свідок, ОСОБА_6 , надала суду покази, в яких повідомила суд, що працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів з червня 2021 року. За час її роботи було проведено три ревізії, зокрема, в червні була запланована, а 25.08.2022 у зв`язку із звільненням адміністратора, яку ініціювали, працівники, так як не хотіли нести відповідальність за недостачу, яка виникла не з їх вини. Про результати проведених ревізій їй не відомо. 16.09.2022 їй разом з іншими продавцями було повідомлено про їх звільнення, у зв`язку з втратою довіри.

Надаючи свої покази обоє свідків повідомили суд, що службове розслідування за результатами проведення ревізії 16.09.2022 не проводилося та відповідач не звертався до них з будь якими матеріальними вимогами, примушували підписати чистий аркуш.

На думку позивача, її звільнено по п.2 ст. 41 КЗпП України протиправно, тому вона бажає змінити формулювання її звільнення на звільнення за угодою сторін, оскільки ФОП ОСОБА_2 не бажала продовжити з нею трудові відносини, внаслідок чого позивач написала заяву про звільнення її з посади продавця непродовольчих товарів по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а саме за угодою сторін, на підтвердження чого долучила до матеріалів позовної заяви копію відповідної заяви та лист опис (а.с.16- 18).

З письмових доказів наданих відповідачем, вбачається, що головою комісії ОСОБА_2 , членами комісії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , 16.09.2022 було складено акт №3 про результати інвентаризації товарно- матеріальних цінностей, що зберігаються в магазині в АДРЕСА_1 , згідно якого підсумки інвентаризації надлишок 3536,44 грн., в результаті чого прийнято рішення стягнути з матеріально відповідальних осіб нестачу у розмірі 96880,53 грн, врахувавши інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей від 25.08.2022, а саме нестачу в розмірі 97257,6 та надлишок 3536,44 грн. (а.с. 66, 67)

Також, відповідачем долучено акт списання недостачі №4456220 від 25.08.2022 та акт списання недостачі №3861734 від 07.06.2022. (а.с. 42-58)

Крім того, на підтвердження проведення розрахунку з позивачкою, ФОП ОСОБА_2 надано відомості на виплату їй грошей та довідки про доходи позивачки, з зазначенням виплачених їй коштів. (а.с.69-72).

Як стверджує відповідач, позивач, яка працювала продавцем непродовольчих товарів згідно укладеного трудового договору та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустила умисні або необережні дії, не повідомляла її про всі обставини, що загрожували забезпеченню збереження матеріальних цінностей в магазині, що призвело до втрати нею товарно-матеріальних цінностей понад 95000 грн, що і слугувало підставою для її звільнення за п.2 ст. 41 КЗпП України.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд керується наступними нормами.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч.1 ст. 23 КЗпП України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є: угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Судом встановлено, що заяву про звільнення позивач надіслала відповідачу 16.09.2022, шляхом надсилання на поштову адресу, яка отримана була останнім 19.09.2022, тобто вже після винесення наказу про звільнення позивачки на підставі п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Вказане свідчить, що припинення трудового договору між сторонами на підставі угоди не мало місце, оскільки до винесення наказу позивачка не зверталася з заявою про звільнення у належний спосіб до відповідача, який у свою чергу належним чином відреагував би на таке звернення.

Надання позивачем копії власної заяви без жодної резолюції не є достатнім доказом досягнення згоди сторін щодо дати та підстави звільнення позивача, а може свідчити лише про намір працівника звільнитись за бажаними йому умовами. Жодних інших належних та допустимих доказів досягнення домовленості між працівником і роботодавцем про дату та підставу припинення трудового договору саме за п. 1 ст. 36 КЗпП позивачем не надано.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 23 грудня 2015 у справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16.

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

16.09.2022 відповідачем складено акт №3 про результати інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, що зберігаються в магазині АДРЕСА_1 , згідно якого підсумком проведеної інвентаризації є надлишок в розмірі 3536,44 грн. Вказаним актом також прийнято рішення стягнути з матеріально відповідальних осіб нестачу у розмірі 96880,53 грн., враховуючи інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей від 25.08.2022.

Аналіз договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність свідчать про те, що ОСОБА_1 , займала посаду продавця непродовольчих товарів та взяла на себе повну індивідуальну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження матеріальних цінностей і грошей довірених їй підприємством.

Згідно із Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_2 займається роздрібною торгівлею в неспеціалізованих магазинах.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у ФОП ОСОБА_2 були підстави для звільнення позивача за ст. 41 п. 2 КЗпП України, оскільки встановлено, що позивачка, як продавець непродовольчих товарів обслуговувала матеріальні та грошові цінності, а втрата власника або уповноваженого ним органу до неї довір`я є достатньою підставою для її звільнення.

Суд зауважує, що посилання позивача на існування підстав для її звільнення за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, як зазначалося вище не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Вирішуючи даний спір, суд має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить змінити формулювання причини її звільнення з посади продавця непродовольчих товарів з п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України на п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, зобов`язавши відповідача ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити "Звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, при цьому, вона не порушує питання про скасування наказу про її звільнення, а лише просить змінити формулювання причини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Аналіз частини 3 статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 207/4346/13).

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

В даному випадку, роботодавець не пов`язував звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач помилився у формулюванні підстав звільнення позивачки.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 року у справі №524/679/19.

Крім того, зі змісту позову вбачається, що трудова книжка позивачки 16.09.2022, тобто у день звільнення, знаходилася у неї.

З долученої до матеріалів справи копії трудової книжки ТИ № НОМЕР_1 вбачається, що в ній взагалі відсутні будь які записи про трудові відносини ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 .

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (ст. 48 КЗпП України).

Трудові книжки ведуться на:

- всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи-підприємця (ФОП) понад п`ять днів;

- позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

- студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Також, статтею 48 КЗпП України визначено, що облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.

Однак, відповідно до прикінцевих та перехідних положень зазначено вище Закону, включення Пенсійним фондом України до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність працівників здійснюється протягом п`яти років з дня набрання чинності цим Законом. Тобто, на даний час дія перехідного періоду продовжується і, відповідно, трудові книжки працівників продовжують зберігатись на підприємствах, установах і організаціях.

Залишається чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58. (далі Інструкція)

Згідно п. 1.3. розділу 1 вищевказаної Інструкції при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Згідно п.2.2. розділу 2 Інструкції заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу.

До трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.4. Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно п. 2.10. Інстрікції у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Разом з тим, матеріали справи містять повідомлення ФОП ОСОБА_2 від 16.09.2022, адресоване позивачу, згідно якого остання повідомила, що за розрахунком та записами у трудовій книжці звернутися за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, як зазначалося вище в трудовій книзі позивачки відсутні записи як про прийняття на роботу відповідачем, так і про її звільнення, при цьому прохальна частина позовної заяви позивачки містить вимогу змінити формулювання причини її звільнення, зобов`язавши відповідача ФОП ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки, а саме: в розділі "Відомості про роботу" зазначити : "Звільнена з посади продавця непродовольчих товарів за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України", хоча як зазначалося вище вказане суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якою визначено порядок внесення відомостей до трудової книжки, в тому числі у випадку зміни формулювання причини звільнення.

У частині першій статті 15 та частині першій статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом та є неефективним для захисту порушеного права позивачки, у цих правовідносинах - позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати покладається на позивача.

Керуючись ст.12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про зміну формулювання причини звільнення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 31.01.2024.

Суддя Р. В. Хмель