КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №758/8369/22 Головуючий у 1 інстанції: Петров Д.В.

Провадження №22-ц/824/541/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

15 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Просила суд визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є матір`ю та законним представником неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті рідного батька дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги є неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

20.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних долях дітям померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спадкове майно, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з Витягом № 80222058 від 22.02.2022 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований з 20.11.2004 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Однак, відповідач фактично не проживає у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що було складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації представником КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 19 вересня 2022 року.

Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші співвласники відповідачу не чинили.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивача та законних власників майна на вільне розпорядження і користування майном, а також, оскільки є велика заборгованість по сплаті комунальних послуг, позивачка позбавлена можливості оформити реструктуризацію боргу та субсидію.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 13 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а викладені висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказала, що судом першої інстанції було помилково зроблено висновок про те, що акт є неналежним доказом у справі, при цьому достатніх та обґрунтованих мотивів відхилення доказу, як неналежного, всупереч приписів п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не навів.

Незважаючи на викладене в позовній заяві клопотання про виклик для допиту в якості свідків у справі громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суд першої інстанції проігнорував.

Крім того, не було належним чином надано оцінки показанням свідка ОСОБА_8 (а.с. 122, 123), який не являється мешканцем будинку АДРЕСА_4 , а є давнім другом відповідача, а отже зацікавленою особою.

Зазначила, що вимогами національного та міжнародного законодавства, яке по відношенню до спірних правовідносин являється нормами матеріального права, чітко встановлений обов`язок держави, зокрема її судових органів, забезпечити такі умови, за яких належним чином будуть захищені права та законні інтереси дитини (малолітніх та неповнолітніх осіб), у тому числі під час розгляду судами спорів, які стосуються прав та законних інтересів дітей.

Суд першої інстанції, всупереч положень ст. 3, ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України залишив без уваги ті обставини, що порушуються права саме неповнолітніх осіб, при цьому жодних заходів щодо забезпечення їх процесуальних прав в порушення вимог ст. 45 ЦПК України не вжив, помилково вирішив розглядати справу у порядку спрощеного провадження.

Відзиву подано не було.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове судове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , виданими повторно 13.08.2020 Шевченківським районним у місті Києві відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Батьком дітей є ОСОБА_5 .

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 23.03.2021, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що складено відповідний актовий запис № 6788.

На підставі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2021 серії НРО 196220, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1360, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , є його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - на 1/2 частку у спадщині та його дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - на 1/2 частку у спадщині.

Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , належної спадкодавцю на підставі Дублікату Договору дарування квартири, посвідченого 23 березня 1996 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 7-с-741, виданого 08 серпня 2001 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8н-472, право власності зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 10 серпня 2001 року у реєстрову книгу д 403-141 за реєстровим № 7546. В цілому вказана квартира складається з 4 (чотирьох) жилих кімнат, загальною площею 111,0 (сто одинадцять цілих) кв.м., житловою площею 69,1 (шістдесят дев`ять цілих один десятий) кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину квартири видано ОСОБА_2 .

Згідно з Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.09.2022, комісія у складі мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_4 , склали цей акт про те, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 фактично не проживає за місцем реєстрації починаючи з початку 2019 року та по теперішній час, тобто більш ніж один рік.

Судом першої інстанції встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою права власності своїх дітей, законним представником яких вона є, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не встановлено, що відповідач у справі з 2019 року постійно не проживає у спірній квартирі, крім того як встановлено з пояснень сторін у справі, а також підтверджено показами свідків допитаних у судовому засіданні, що відповідач є хворим та останнім часом не міг мешкати у спірній квартирі, однак часто приходив у квартиру, виконував певні ремонті роботи, не втратив інтерес до проживання в квартирі, а тому обставини, на які посилається позивачка щодо постійного не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше одного року не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано належних та допустимих доказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її "майно", що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає "майно" за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній особі право на повагу до її житла.

Частиною першою ст. 383 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) дійшла висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

На підтвердження не проживання у спірному жилому приміщенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач надала суду акт від 19 вересня 2022 року, який складений та підписаний двома особами, що проживають у будинку АДРЕСА_4 та є сусідами позивача.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вказані акти не можуть бути належними доказами у розумінні статті 77 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки акт про не проживання особи у жилому приміщенні складається і підписується уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а висновки в ньому робляться після з`ясування таких обставин як наявність у квартирі речей відповідача, причини відсутності відповідача на час перевірки тощо.

Акти, надані позивачем до суду на підтвердження наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, складені та підписані сусідами, а не уповноваженим представником житлово-комунального підприємства, в даному випадку Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», а обставини у цих актах вказані також зі слів сусідів без з`ясування обставин щодо наявності у квартирі речей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та причин його непроживання.

Судом першої інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин не проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірному жилому приміщенні понад 1 рік, які б давали підстави визнати його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 19.05.2021 р. у справі № 759/19579/17.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення свідків, які підтверджують факт непрживання відповідача понад 1 рік, а також про безпідставне ігнорування суду клопотання про виклик та допит свідків, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт не проживання.

Таким чином, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та правових висновків вищих судових інстанцій, а також порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів, яким було надано вірної оцінки судом, та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною, частка якої була успадкована дітьми позивачки, і складається з декілька кімнат в яких проживають інші співвласники квартири.

При пред`явлені позову зазначені співвласники не були залучені позивачкою до участі в справі, що може порушувати їх права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 23 лютого 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.І. Олійник