Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3046/22
Провадження № 2/332/29/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Яцуна О.С.,

секретаря судового засідання: Мусаєва Р.Д.,

за участю:

представника позивача: Бабіча С.А.,

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.02.2014 Заводським відділом ДРАЦС Запорізького МУЮ був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022, справа № 335/4232/22, шлюб між ними розірваний.

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, сторонами було придбано квартиру, що була оформлена на відповідача, а саме 20.01.2018 між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк Іриною Іванівною за реєстровим номером 301. Зі змісту п. 6 цього Договору вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка ОСОБА_3 . У подальшому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було переведено у нежитлове приміщення.

Вказане майно набуте у період шлюбу, але відповідач добровільно його поділити не бажає, тому позивач просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нежитлове приміщення номер АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частку цього нежитлового приміщення.

03.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклала доводи, згідно яких позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

03.01.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.12.2022 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якого вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.02.2023 задоволено клопотання представника відповідача адвоката Вельможка О.О., про витребування доказів у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Батової Т.С. Вимоги ухвали суду виконані приватним нотаріусом 07.03.2023.

Ухвалою суду від 27.03.2023 задоволено клопотання представника відповідача адвоката Вельможка О.О., про витребування доказів у ОСОБА_5 . Вимоги ухвали суду не виконані.

Ухвалою суду від 26.04.2023 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті, задоволено клопотання представників позивача та відповідача про виклик свідків.

В судовому засіданні, що відбулось 30.05.2023, були допитані: свідок з боку позивача ОСОБА_6 та свідок з боку відповідача ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що знайомий з позивачем з 2012 року. Знає, що спірну квартиру (яку в подальшому було переведено в нежитлове приміщення) було придбано подружжям 20.01.2018 за кошти, які приблизно на початку січня 2018 року ОСОБА_3 під розписку надала його мати ОСОБА_5 , розмір 278 000,00 грн. Відомо, що кошти він повинен був повернути до 2021 року. Потім ОСОБА_5 зверталась до суду про стягнення коштів. Також відомо, що в січні 2023 року позивач повернув кошти ОСОБА_5 у розмірі 278 000,00 грн.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що є бабусею відповідача. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_8 , вона доглядала за ним у м. Запоріжжі. За життя він продав дачу в м. Дніпро. Також за життя він склав заповіт на її ім`я, на ім`я ОСОБА_9 (відповідача) та на ім`я ОСОБА_10 (дочки відповідача). Коли брат помер вони продали його квартиру та саме за ці кошти відповідач потім придбала спірну квартиру.

В судовому засіданні, що відбулось 17.08.2023, були допитані свідок з боку позивача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Від допиту свідка ОСОБА_14 сторона відповідача відмовилась.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що знайомі з позивачем більше 10 років. Їм відомо, що спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (яку в подальшому було переведено в нежитлове приміщення), зі слів ОСОБА_15 (позивача), було придбано для бізнесу. Кошти в розмірі 280 000,00 грн на придбання квартири позивач позичав у своєї матері. Наприкінці 2018 року подружжя придбало квартиру.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 14.02.2014 Заводським відділом ДРАЦС Запорізького МУЮ був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 14).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2022, справа № 335/4232/22, шлюб між ними розірваний. Рішення набрало законної сили 20.10.2022 (а.с. 175-177).

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру, що була оформлена на відповідача, а саме 20.01.2018 між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. за реєстровим номером 301 (а.с. 7-10). Вказане також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 310882697 від 27.09.2022 (а.с. 11-13). Зі змісту п. 6 цього Договору вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 103).

У подальшому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , було переведено у нежитлове приміщення. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЗП97 видана 11.04.2018 департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області.

Вказане майно набуте у період шлюбу, але відповідач добровільно його поділити не бажає, тому позивач і звертається до суду.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, надіслала до суду відзив, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що нежитлове приміщення № 12, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що на праві приватної власності належить їй, придбане під час шлюбу і формально є спільною власністю подружжя поки судом не встановлене, що це майно є особистою власністю одного із подружжя.

Відповідач визнає, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2018 нею було придбано квартиру АДРЕСА_1 , але станом на 20.01.2018 вона та ОСОБА_3 перебували у шлюбі менше 5-ти років та не мали спільного доходу, який би дозволив сплатити 278 000,00 грн, обумовлені договором купівлі-продажу від 20.01.2018, оскільки зарплати вони мали невеликі, з яких забезпечували свої особисті побутові потреби, сплачували комунальні платежі та утримувала неповнолітню дочку відповідача.

Гроші на придбання вказаної квартири були отримані відповідачем від продажу квартири її дідуся ОСОБА_8 , що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Продаж цієї квартири було здійснено в червні-липні 2017 року за 25 000,00 або 27 000,00 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 її дідусь помер, але ще за життя, у 2010 році, він залишив заповіт, в якому заповів все своє майно відповідачеві, її дочці ОСОБА_16 та її бабусі ОСОБА_7 . Керуючись цим заповітом, відповідач з бабусею залишили гроші від проданої вказаної квартири собі, а потім саме з цих коштів відповідач придбала спірну нерухомість.

Від позивача ОСОБА_3 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він вказує, що зазначена відповідачем інформація у відзиві на позовну заяву не відповідає дійсності. ОСОБА_8 заповідав відповідачу, її бабусі та її дочці все своє майно, однак продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , відбувся до його смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Квартиру продано за 139 717,00 грн.

Відповідач не надала жодних належних та допустимих доказів, що вона взагалі якимось чином отримала ці кошти від ОСОБА_8 за продану квартиру, оскільки квартира була продана за життя дідуся, 19.06.2017, а щодо заповіту, про який зазначає відповідач, то правові наслідки настають лише після смерті заповідача. При житті спадкодавця складений ним заповіт не покладає на нього будь-яких правових обов`язків стосовно спадкоємців і не створює будь-яких прав для останніх. Крім того, суми коштів було недостатньо на купівлю спірної квартири, адже, згідно договору купівлі продажу від 20.01.2018, спірна квартира була придбана за 278 000,00 грн. Відповідач не надала будь-яких належних та допустимих письмових доказів, які б якимось чином підтверджували б ту обставину, що вона начебто отримала кошти від продажу квартири дідуся та саме за ці кошти придбала спірну квартиру.

Також позивач зазначив, що зі змісту п. 6 Договору купівлі-продажу квартири від 20.01.2018 вбачається, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка ОСОБА_3 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. від 20.01.2018 за реєстровим номером 300. В даній заяві було зазначено, що позивач, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, надає згоду своїй дружині ОСОБА_1 на придбання за спільні кошти у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_1 , за ціну та на умовах за її розсудом. При цьому він заявляє, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання такого договору відповідає їх спільному волевиявленню. Отже, безпосередньо позивач та відповідач, укладаючи та підписуючи договір купівлі-продажу квартири від 20.01.2018, були ознайомлені та обізнані, що квартира купується за їх спільні кошти та в подальшому квартира переходить в сумісну власність подружжя.

Кошти на придбання зазначеної вище квартири були позичені позивачем у розмірі 278 000,00 грн у його матері ОСОБА_5 , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2022, справа № 335/6583/22, що набрало законної сили 26.12.2022 (а.с. 82-84). За цим рішенням судом встановлено, що 17.01.2018 ОСОБА_5 в якості позики на придбання квартири АДРЕСА_1 , було передано ОСОБА_3 278 000,00 грн.

Вказані вище обставини, в силу ст. 82 ЦПК України, в рамках даної справи доказування не потребують.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 1 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Судом в ході розгляду справи була досліджена належним чином завірена копія договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що була надана суду приватним нотаріусом на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2023.

Так, згідно п. 2.1. зазначеного вище Договору, ціна квартири становить 139 717,00 грн (а.с. 77-78).

Відповідач зазначала, що саме за ці кошти вона придбала спірну квартиру, однак згідно договору купівлі продажу від 20.01.2018 спільна квартира була придбана за 278 000,00 грн. Відтак, коштів від продажу квартири ОСОБА_8 не вистачило би на купівлю спірної квартири.

Крім того, відповідач не надала належних та допустимих доказів, що вона взагалі отримала ці кошти від ОСОБА_8 за продану квартиру, адже квартира була продана за життя останнього, а саме 19.06.2017 (а.с. 77-78), а ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 49).

Щодо заповіту, про який зазначає відповідач.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто, правові наслідки для спадкоємця настають лише після смерті заповідача. При житті спадкодавця складений ним заповіт не покладає на нього будь-яких правових обов`язків стосовно спадкоємців і не створює будь-яких прав для останніх.

В силу приписів ст. 81 ЦПК України, відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено те, що нежиле приміщення, що наразі підлягає розподілу між подружжям за даним позовом, було придбано за кошти, які їй заповідав дідусь та під час розгляду справи не підтверджено, що вона отримала дані кошти від дідуся чи інших осіб.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого.

Таким чином, набута сторонами в період шлюбу квартира, що в подальшому була переведена у нежитлове приміщення, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм, у зв`язку з тим, що вимоги позивача задоволені у повному обсязі, а саме задоволено одну вимогу немайнового характеру (визнання майна спільним майном подружжя), за яку підлягає сплаті сума судового збору в розмірі 992,40 грн та одну вимогу майнового характеру (поділ майна подружжя), за яку підлягає сплаті сума судового збору в розмірі 2 250,00 грн, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 3 242,40 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) про визнання майна спільним майном подружжя та поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 нежитлове приміщення номер АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення номер 12, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 3 242,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складений 07.03.2024.

Суддя О.С. Яцун