Справа №:755/2859/24
Провадження №: 755/2765/24
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

"20" лютого 2024 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за розпискою, інфляційного збільшення боргу та процентів річних, -

В С Т А Н О В И В :

До Дніпровського районного суду м. Києва 14.02.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за розпискою, інфляційного збільшення боргу та процентів річних, яка 16.02.2024 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за розписками 139 000 грн. та 189 945,57 грн. - інфляційних втрат, розрахованих від суми присудженої судом згідно заочного рішення Дніпровського районного суду від 06.12.2017 №755/9821/17.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2017 в справі № 755/9821/17 задоволено позов позивача до відповідача про стягнення боргу за борговою розпискою на суму 1800 доларів США, виданої відповідачем. Зазначеним рішенням суд задовільнив позовні вимоги позивача на суму 1800 доларів США еквівалентно 46846,25 грн. - сума позики, 6292,20 грн. - 3% річних, 40896,77 грн. - інфляційне збільшення боргу. Зазначене рішення не виконане, оскільки у боржника відсутнє майно. В зв`язку з тим, що рішення суду з 2017 року в силу обставин ковіду та війни не було виконано, а пройшло 7 років, слід донарахувати інфляційне збільшення боргу та 3% річних, відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до заочного рішення по справі №755/9821/17 від 06.12.2017 Дніпровський районний суд м. Києва стягнув на користь позивача борг з інфляційними втратами відповідача в сумі 94035,22 грн. Відтак слід стягнути інфляційне збільшення боргу за 6 років після винесення судом рішення виходячи з розрахунку, наведеного у позові. При цьому, 30.11.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений видачою позичальником розписки на суму 1800 доларів США. В подальшому сума позики збільшувалась, у зв`язку із чим було складено наступні розписки, які підписував відповідач: від 10.12.2014 на суму 5500 доларів США, від 17.07.2015 на суму 5500 доларів США, яку окрім відповідача підписала його покійна мати ОСОБА_3 . Відповідач та його мати ОСОБА_3 , заселились в будинок, який був побудований позивачем, та після оформлення документів стали повноцінними власниками житла в садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 . Однак на сьогоднішній день, борг перед позивачем погашений не був. Оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором позики, позивач звернувся до суду. Однак, після винесення заочного рішення від 06.12.2017, останнє виконано не було. Після смерті матері відповідача, останній успадкував 90/1000 будинку. В своїх розписках, в тому числі останній розписці від 17.07.2015 року, відповідач визнає факт боргу перед позивачем на суму 5500 доларів США та мати відповідача зобов`язується повернути остаточну суму боргу до 01.12.2017. Таким чином був визначений кінцевий термін повернення основної суми боргу. Так, згідно розписки, виданої матір`ю позичальника від 17.07.2015 кінцевою датою повернення суми боргу в розмірі 5500 доларів США становить 01.12.2017. Однак, сума боргу повернута позивачу не була. На сьогоднішній день позивач знаходиться в скрутному становищі, втратив частину заробітку через каліцтво, яке отримав на роботі. Крім того, у позивача значні борги по кредитах, які позивач брав на себе у банках, виплачуючи проценти. Тому, невиплата відповідачем боргів перед позивачем лягла подвійним тягарем на нього. На сьогоднішній день, позивач внаслідок війни має борги за електроенергію, борги перед банками, які не в змозі погасити, в тому числі й через непогашення боргу відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд, в якому право доступу, тобто право порушити провадження у цивільній справі в суді, є одним із аспектів поряд з організаційними та процесуальними гарантіями(рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте наведене право не є абсолютним та може підлягати обмеженням (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]), заява № 36760/06, § 230).

За вимог ч. 1 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, заява повертається у випадках, коли: порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Як вбачається з позовної заяви, вимоги заявлені позивачем не пов`язані між собою ані підставами виникнення, ані заявленим предметом та поданими доказами, ці позовні вимоги не є основними та похідними одна від одної, а також вирішення однієї позовної вимоги не залежить від вирішення іншої позовної вимоги, у розрізі наведених до суду обґрунтувань.

Так позивач з посиланням на норми ч. 1 ст. 188 ЦПК України зазначає, що вимог про стягнення з відповідача заборгованості за дев`ятьма розписками пов`язані одними й тими ж доказами, а саме розписками від 30.11.12, 18.01.13, 10.12.2014, 17.07.2015, якими доводяться обставини про розмір дійсного грошового зобов`язання, встановлення розміру процентів за користування коштами, прострочення виконання зобов`язання, встановлення розміру процентів за користування коштами, прострочення виконання зобов`язання відповідачем. В той же час такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки за вимогами про стягнення інфляційного збільшення та 3% річних, що нараховані на суму боргу визначену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2017 розповсюджуються правила ч.4 ст. 82 ЦПК України та відповідно сума боргу встановлена даним рішенням не підлягає доказуванню. Натомість на вимоги про стягнення боргу за розпискою від 10.12.2014 та від 17.07.2015 поширюються загальні правила щодо доказування, в тому числі і щодо суми боргу та порядку його повернення. Крім того, до вимог щодо стягнення заборгованості за розпискою від 17.07.2015 застосовуються і правила щодо спадкування, враховуючи що позичальником за цією розпискою була ОСОБА_3 , яка згідно позовної заяви померла. Крім того, згідно із цією розпискою позичальниками виступали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Таким чином, заявлені до суду вимоги регулюються різними нормами чинного законодавства, що слугує відповідним обґрунтуванням, зважаючи на наведені підстави, не взаємопов`язані між собою ані підставами виникнення, ані заявленим предметом та поданими доказами, ці позовні вимоги не є основними та похідними одна від одної, відтак заявлені вимоги не можуть бути об`єднані в одне провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, зважаючи на викладене, доходжу до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за розпискою, інфляційного збільшення боргу та процентів річних підлягає поверненню, оскільки позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог.

Згідно з ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 12 44, 258-261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за розпискою, інфляційного збільшення боргу та процентів річних - повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: