Справа № 352/1733/23
Провадження № 22-ц/4808/292/24
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Василишин Л. В.,

секретаря: Струтинська Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марущак Володимир Іванович, на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року в складі судді Олійник М. Ю., ухвалене в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тисменицька міська рада Івано-Франківської області про оголошення фізичної особи померлою,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в якій просила оголосити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що влітку 1996 року її брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покинув своє місце проживання в АДРЕСА_1 . З того часу він жодного разу не телефонував заявниці, не написав листи, не повідомляв іншим способом про місце свого перебування. Вона неодноразово зверталась у правоохоронні органи для встановлення місця перебування її брата, однак, проведеними заходами місце перебування її брата встановити виявилось неможливим. Встановлення даного факту необхідно їй для оформлення спадщини. Тому заявниця просить оголосити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Тисменицька міська рада Івано-Франківської області, про оголошення фізичної особи померлою відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марущак В. І. в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухвалені даного рішення, просила рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким задоволити заяву ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені заяви не взяв до уваги та не надав належної оцінки зібраним нею доказам, а при вирішенні справи допустив надмірний формалізм у трактуванні норм процесуального та матеріального права.

Крім того, висновок суду про те, що заявниця не довела мету, для якої вона просила визнати свого брата померлим, є хибним у зв`язку з тим, що встановлення судом даного юридичного факту має для заявника важливе юридичне значення, а саме, для відкриття та прийняття спадщини після ОСОБА_2 , а також смерті її батьків.

Виходячи з вищезазначеного, апелянтка вважає, що суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника адвоката Марущака В. І., які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6).

Відповідно витягу № 5602-АП-06-2023 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, в кв. АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (а.с. 16).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства № 656 від 11 липня 2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_2 , але зі слів ОСОБА_4 , фактично не проживає (а.с. 17).

В довідці №5370/108/47/01-2022 від 22 серпня 2022 року зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до відділення поліції № 1 (м. Тисмениця) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу зникнення її брата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в 1996 році залишив місце проживання та по даний час не повернувся, на зв`язок не виходить. Дана заява зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень під № 3179 від 02 вересня 2022 року. На даний час проведеною перевіркою місцезнаходження ОСОБА_2 не встановлено (а.с. 18).

Ухвалою слідчого судді від 30 жовтня 2023 року зобов`язано уповноважену особу відділення поліції внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_4 від 26 вересня 2023 року.

Згідно з відповіддю на адвокатський запит від 15 листопада 2023 року №7618/108/47/02-23, на даний час проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії на встановлення місця перебування, досудове розслідування триває.

Відповідно до частини першої статті 46 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Смерть це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлою може бути прийняте судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців; 3) неможливість одержання відомостей про місце перебування особи, незважаючи на вжиті заходи.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

При цьому на наявність у суду саме права, а не обов`язку оголосити фізичну особу померлою за умови відсутності у місці її постійного проживання відомостей про місце її перебування протягом трьох років прямо вказує частина перша статті 46 ЦК України.

У відповідності до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

На цьому також наголошено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина.

Відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 461/424/15-ц, від 07 липня 2021 року у справі № 390/1443/19-ц.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили лише те, що ОСОБА_2 за місцем свого проживання відсутній з 1996 року.

Будь-яких доказів для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть ОСОБА_2 , заявницею суду не надано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Встановивши, що заявниця не надала достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 або наявності обставин, які доводили б, що ця особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припускати її загибель від певного нещасного випадку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Вказуючи на вірогідність смерті ОСОБА_2 як на підставу для оголошення його померлим, заявниця в достатній мірі не підтверджує свої доводи належними доказами, які вказували б на здійснення заходів щодо розшуку ОСОБА_2 та вирішення питання про з`ясування можливих причин його зникнення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Керуючись ст. 315, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марущак Володимир Іванович залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Л. В. Василишин