Справа № 562/123/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"07" березня 2024 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У поданій заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на 39/100 частки земельної ділянки з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд» площею 0,0674га з кадастровим номером :00:008:0022, розташовану по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 07 грудня 2004 року на підставі договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А., вона набула право власності на 39/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а інша частка вказаного будинку належить відповідачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та після її смерті спадкова справа на належне їй майно не заводилася, заповітів остання не складала. Відтак за загальним правилом, закріпленим ст.120 ЗК України, вона набула право власності на частку земельної ділянки, яка належала попередньому власнику, та на якій розташований належний їй житловий будинок з господарськими спорудами.

Відзив на позов відповідач не подавав.

Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Згідно поданих заяв позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач позов визнав повністю, просять розглянути справу без їх участі.

З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до положень частин 3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно положень частин 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Установлено, що позивачу ОСОБА_1 , яка змінила попереднє прізвище « ОСОБА_4 » у зв`язку з укладенням 16 вересня 2017 року шлюбу, належить на праві власності 39/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07 грудня 2004 року, укладеного з дарувальником ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстрованого за №1814.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №054814, виданого 20 серпня 2004 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 також є співвласником земельної ділянки з цільовим призначенням «обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд» площею 0,0674га з кадастровим номером :00:008:0022, розташовану по АДРЕСА_1 з часткою 39/100.

Інша 61/100 частка земельної ділянки з кадастровим номером :00:008:0022 належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 10 грудня 2004 року, укладеного з ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла та після її смерті спадкова справа на належне їй майно не заводилася, заповітів остання не складала.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.

Ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 також не знайшла підстав для відступу від них.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

З огляду на викладене визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована по АДРЕСА_1 ) право власності на 39/100 частки земельної ділянки з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд» площею 0,0674га з кадастровим номером :00:008:0022 по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинивши право власності останньої на вказану частку земельної ділянки.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: