ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/3036/21 Номер провадження 22-ц/814/119/24Головуючий у 1-й інстанції Теслікова І.І. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

секретар Чемерис А.К.

за участю: адвоката Бондаренко Т.О., адвоката Хворост Д.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року частково задоволено його позов до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором завдатку, збитків та моральної шкоди., стягнуто на користь позивача суму сплаченого авансу.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2020 року змінено в частині валюти стягнення авансу.

В ході судового розгляду у вищевказаній справі відповідач чотири рази, зокрема у відзиві та апеляційній скарзі, зазначала, що ОСОБА_1 викрав у неї розписку. Вважає, що вказаними діями відповідач спричинила позивачу моральну шкоду, оскільки поширила недостовірну інформацію стосовно позивача.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди грошову суму у розмірі 300 000 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його до апеляційного суду. Посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовільнити позовні вимоги.

Звертає увагу суду, на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що поширена відповідачем інформація є оціночними судженнями, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року по справі 646/7326/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто на його користь суму авансу у розмірі 5000 доларів США та понесені судові витрати, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10.02.2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково та змінено рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року в частині валюти стягнення авансу та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у розмірі 139584,00 гривень, в іншій частині рішення залишено без змін.

Згідно наданої копії відзиву на позовну заяву по справі 646/7326/18 ОСОБА_2 на 3 аркуші у 11 абзаці мовою оригіналу зазначено «…..19 августа мы с ОСОБА_3 сидели на кухне разбирая документы. ОСОБА_4 входная у меня не была заперта. Журавлев зашел ко мне на кухню в тот момент, когда мы с ОСОБА_3 складывали все документы в файлы. Присел около стола, на котором все документы лежали. Еще раз предложил мне купить у меня мои комнаты. Я отказала в продаже. После ухода ОСОБА_5 со стола пропала расписка. Я сразу пошла к нему и попросила ее вернуть. ОСОБА_5 мне усмехнулся в ответ и сказал, чтобы я не удивлялась, когда в следующий приезд не смогу попасть в свои комнаты…»

Згідно наданої копії апеляційної скарги на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року представником ОСОБА_2 , адвокатом ОСОБА_6 на 4 аркуші у 1 абзаці зазначено: «Так як вхідні двері були відкриті, до квартири зайшов ОСОБА_1 , присів біля столу, на якому лежали документи та після того, як ОСОБА_1 пішов з квартири, ОСОБА_2 зрозуміла, що розписка пропала».

Згідно наданої копії доповнень до апеляційної скарги на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року представником ОСОБА_2 , адвокатом Панасенком П.П. на 4 аркуші у 7 абзаці зазначено: «Так як вхідні двері були відкриті, до квартири зайшов ОСОБА_1 , присів біля столу, на якому лежали документи та після того, як ОСОБА_1 пішов з квартири, ОСОБА_2 зрозуміла, що розписка пропала».

Згідно наданої копії відзиву на апеляційну скаргу на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року представником ОСОБА_2 , адвокатом Панасенком П.П. на 2 аркуші у 3 абзаці зазначено: «Так як вхідні двері були відкриті, до квартири зайшов ОСОБА_1 , присів біля столу, на якому лежали документи та після того, як ОСОБА_1 пішов з квартири, ОСОБА_2 зрозуміла, що розписка пропала».

Відповідно до наданої копії відповіді начальника Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області від 04.07.2019 року за №60аз/119-63/01/12-2019 на адвокатський запит від 27.06.2019 року встановлено, що з серпня 2018 року по 04.07.2019 року до Основ`янського ВП ГУНП в Харківській області заяв від ОСОБА_2 та ОСОБА_7 щодо викрадення розписки про отримання грошових коштів ОСОБА_1 не надходило.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що позивачу діями відповідача не було завдано моральної шкоди з встановлених законом підстав. При цьому, судом встановлено, що між сторонами існував спір щодо стягнення суми за договором завдатку та відповідачем та її представником зазначено у відзиві на позовну заяву, апеляційній скарзі, доповненні до апеляційної скарги та у відзиві на апеляційну скаргу вислови, що є власною оцінкою ОСОБА_2 дій ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку, що за своєю суттю це є думками та переконаннями відповідача, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Відповідач має право на власне тлумачення обставин справи та обраний способу захисту, що є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Отже, позивачем не підтверджено жодними належними доказами завдання йому моральної шкоди у розмірі 300 000 грн., та не доведено наявності в діяннях відповідача протиправного характеру та вини.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 рокуу справі № 607/18098/19, провадження № 61-12065св21 наведено наступний правовий висновок.

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

З матеріалів справи відомо, що інформація, яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, викладена у відзиві на позов, апеляційній скарзі та доповденнях до апеляційної скарги та відзиві на апеляційну скаргу, стосувалася обставин спору, який розглядався судом у справі № 646/7326/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором завдатку, збитків та моральної шкоди. У вказаних процесуальних документах ОСОБА_2 сама та через свого представника виклала свої судження щодо обставин у вказаній цивільній справі № 646/7326/18.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 441/1547/17(провадження № 61-12520св19).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що оспорювана інформація не є недостовірною, а фактично є повідомленням ОСОБА_2 , адресованим суду про відомі їй обставини у справі № 646/7326/18 із власними оціночними судженнями щодо подій у цій справі, а тому така інформація не може вважатись недостовірною інформацією, яка принижує честь і гідність позивача.

Обставин, встановлених місцевим судом, позивач у апеляційній скарзі не спростував.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак