ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2528/23 Номер провадження 22-ц/814/1406/24Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину в якому просила стягнути з відповідача аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 9000 грн за період з березня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач участі в утриманні дитини не бере з 2014 року, має високий фінансовий рівень життя, матеріальної допомоги не надає. За осатнній час відповідачем придбано квартиру в новобудові та дороговартісний автомобіль, веде розкішний спосіб життя, відпочиваючи в позаміських комплексах та маючи дороговартісні речі та гаджети.

В подальшому позивач змінила предмет позову, та остаточно просила стягнути з відповідача аліменти на сина ОСОБА_3 в розмірі 9000 грн за період з березня 2016 року і до повноліття дитини.

Вважає, що відповідач має можливість сплачувати такий розмір аліментів, оскільки за останнім зареєстровано 17 транспортних засобів, дата придбання яких з 2011 по 2022 р.р. Окрім того, відповідач відпочиває в позаміських комплексах, відвідує дорогі ресторани, має дороговартісні речі та гаджети останніх моделей, вартість яких складає від 30 000 до 70 000 грн., що свідчить про можливість сплачувати відповідачем аліментів у заявленому розмірі.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 4500 грн. щомісяця, починаючи стягнення з 24 березня 2023 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сума аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов слід задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не взято до уваги, що враховуючи фінансове положення відповідача він може сплачувати аліменти у розмірі 9000 грн.

Вказує, що зазначена сума аліментів відповідає інтересам дитини, оскільки вона витрачає 18000 грн. у місяць на утримання дитини, а саме: на відвідування гуртів, секцій та школу, продукти харчування, сплату комунальних послуг, ігри для розвитку, у разі хвороби на ліки, поповнення мобільного телефону.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини ( а.с.8).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 офіційно працює у ФОП ОСОБА_4 на посаді Менджер ( управитель) зі збуту та отримав заробітку плату за період з 01.01.2023 до 31.05.2023 року 26967, 50 грн., що підтверджується довідкою( а.с.46-47).

Також вбачається, що на утриманні відповідача перебуває неповнолітня дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Задовольняючи позов частково та стягуючи аліменти з відповідача у твердій грошовій формі у розмірі 4500 грн., районний суд виходив з того, до дана сума є достатньою для гармонійного розвитку дитини та вказану суму спроможний сплачувати відповідач.

Відмовляючи в задоволенні вимого щодо стягнення аліментів за минулий період районний суд виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами ухилення відповідача від сплати аліментів.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтями 150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до положеньстатті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Так, положеннями ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Крім того, ч. 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини ( крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (стаття 191 СК України).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з вказаним позовом посилалася на те, що відповідач є працездатним, офіційно працює у ФОП ОСОБА_4 на посаді Менджер ( управитель) зі збуту, в утриманні сина участі не приймає. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 9000 грн., оскільки за останнім зареєстровано 17 транспортних засобів, дата придбання яких з 2011 по 2022 р.р., він відпочиває в позаміських комплексах, відвідує дорогі ресторани, має дороговартісні речі та гаджети останніх моделей, вартість яких складає від 30 000 до 70 000 грн., що свідчить про можливість сплачувати відповідачем аліментів у заявленому розмірі.

Відповідач в судовому засідання в суді першої інстанції суду пояснив, що позивачем не надано доказів того, що він не цікавиться дитиною та не приймає участі у її утриманні. Окрім того вказав, що протягом 8 років позивач фактично отримує від його імені грошові кошти на свою банківську карту на утримання дитини. Вказкує, що перераховані кошти на утримання сина значно перевищують мінімальний розмір аліментів встановлений СК України.

Вищевказні обставини підтверджені наявними у матеріалах справи доказами.

Із справи вбачається, що відповідач цікавиться розвитком дитини, що підтверджується фотокартками на яких відображається їхній спільний відпочинок.

Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач запровадив перерахування коштів у розмірі 500 грн. щотижня особисто на рахунок сина для кишенькових витрат та заохочувальні виплати для стимулювання позитивного ставлення сина до навчання з виховною метою, що свідчить про те, що відповідач не перебуває у скрутному становищі.

Враховуючи вищевикладене, що у сторін є малолітній син, який проживає з позивачем, колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4500 грн, щомісячно на користь позивача, що відповідатиме інтересам малолітнього сина сторін.

Такий розмір утримання, на переконання колегії суддів, є розумним і справедливим з огляду на встановлені обставини справи та зміст позовних вимог, перш за все він відповідатиме інтересам дитини, які переважають над інтересами батьків, принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, а також сумам грошових коштів, які позивач несе на його утримання останнім часом.

Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку, тобто є абсолютним.

За вказаних обставин районний суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у твердому розмірі в сумі 4500 грн.

Також районний суд вірно відмовив в задоволенні стягнення аліментів за минулий період з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

У даному випадку, ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що вона зверталася до платника аліментів щодо їх одержання, ухилення від сплати аліментів, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Доводи апелянта про те, що розмір аліментів повинен становити 9000 грн. на місяць, є необґрунтованими та не мають належного доказового підтвердження.

При цьому, слід зазначити, що частина витрат, про які позивач вказувала у позовній заяві є додатковими витратами, які стягуються в окремому порядку.

Крім того, визначаючи розмір аліментів позивач повинна враховувати, що обов`язок по надані половини коштів на щомісячне утримання сина лежить і на ній, і даний факт також враховується при визначенні розміру аліментів на дитину.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 листопада 2023 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 лютого 2024 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ С.А. Гальонкін _________________ О.Ю. Кузнєцова