УХВАЛА

26 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 465/2961/23

провадження № 61-2469ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно.

У травні 2023 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом

у загальному порядку.

Зустрічну позовну заяву разом із доданими матеріалами повернуто ОСОБА_3 .

Ухвала мотивована тим, що стаття 193 ЦПК України встановлює окремі умови прийняття до розгляду зустрічного позову, тобто вона вказує на один із способів захисту відповідача проти пред`явленого до нього позову.

Також зазначив, що спільний розгляд зустрічної позовної заяви не є доцільним, умови прийняття судом зустрічного позову відсутні, а також це лише сприятиме затягуванню часу.

Крім того, суд врахував, що вирішення питання про прийняття в провадження зустрічного позову є правом суду, при цьому, відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє права звернутись до суду із зазначеним позовом в загальному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2023 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, для вирішення питання про прийняття зустрічної позовної ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви та повернення такої, оскільки відповідний висновок є помилковим та прямо суперечить вимогам закону, а також обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції вказав, що зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

14 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мартиневич О. А. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року (надійшла до суду

20 лютого 2024 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції відступив від своїх же висновків та втрутився в дискреційне повноваження суду стосовно права приймати до спільного розгляду зустрічну позовну заяву.

Крім того, зазначає, що зустрічні позовні вимоги не є тотожними з первинними позовними вимогами.

Зазначає, що спільний розгляд первинної та зустрічної позовної заяви є недоцільним та призведе до затягування строків розгляду первинної позовної заяви.

Розглянувши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (частина друга статті 193 ЦПК України).

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 333/6667/20 (провадження № 61-10400сво21) вказано, що «процесуальним законом визначено уніфікований, єдиний підхід при застосуванні наслідків подання позовної заяви (як первісної, так і зустрічної), яка подана без додержання вимог, що визначені ЦПК України. Таким чином існує необхідність і у застосуванні єдиного підходу при реалізації учасниками справи права на апеляційне оскарження ухвали суду про повернення позовної заяви (як первісної, так і зустрічної). У пункті 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 20, 22, 23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу (крім ухвал про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову, про відмову у прийнятті або повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження), чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, ухвал про зупинення провадження у справі, які подані з пропуском строку на їх оскарження, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються всі матеріали. Зі змісту вказаної норми слідує, що ухвала про відмову у прийнятті або повернення зустрічного позову підлягає апеляційному оскарженню. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 серпня 2020 року судом першої інстанції було вирішено питання про повернення заявнику зустрічної позовної заяви на підставі частини третьої статті 194 ЦПК України. Така ухвала суду охоплюється поняттям «заява позивача (заявника)», яке міститься у пункті 6 частини першої статті 353 ЦПК України, тому ця ухвала підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. Отже, виходячи зі змісту положень частини шостої статті 185, частин другої, третьої статті 194, пункту 15.10 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ухвала суду першої інстанції про повернення зустрічної позовної заяви підлягає апеляційному оскарженню у відповідності до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково. В даному випадку як первісний позов ОСОБА_1, так і зустрічний позов ОСОБА_2 виникли з одних правовідносин, що пов`язанні з оформленням спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , їх спільний розгляд сприяв оперативному і правильному вирішенню спору, дозволив повно і об`єктивно встановити фактичні взаємовідносини сторін та виключив ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень».

Львівський апеляційний суд встановив, що за характером спірних правовідносин такі належать до категорії майнових, які випливають із спадкових, при цьому, позивачка та відповідачка є рідними сестрами, дівоче прізвище яких ОСОБА_4 , а їх батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Таким чином, обидва позови виникають з одних і тих же обставин, а саме існує спір, зокрема щодо спадкування у відповідній площі (частці) земельної ділянки кадастровий номер :07:003:0028.

Крім цього, позивачка ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на відповідну частку цієї земельної ділянки за принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній житлової будівлі, а відповідачка ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності на 87/200 частин житлового будинку, який знаходиться на цій же земельній ділянці.

За таких обставин, встановивши, що задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, а спір як за первісним, так і за зустрічним позовами стосується одного і того ж нерухомого майна та виник між тими ж сторонами, а отже розгляд останніх є доцільним в одному провадженні, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що при вирішенні питання про повернення зустрічного позову судом першої інстанції допущено надмірний формалізм, який призведе до порушення принципу процесуальної економії.

Зокрема, повертаючи ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву та позбавляючи останню права на розгляд зустрічного позову в цьому судовому процесі, суд першої інстанції створив підстави для окремого, повторного подання аналогічного позову про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

Натомість, заявлення відповідного позову в іншому провадженні призведе до необхідності у подальшому вирішувати питання про об`єднання позовів або зупинення провадження в одній справі до розгляду іншої.

Європейський суд із прав людини у своїх прецедентних справах виокремив необхідні критерії розумних строків у цивільних справах, такі як: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Так, зокрема, вимога процесуальної економії спрямована на те, щоб судовий розгляд був побудований таким чином, щоб не допустити невиправданих затягувань розгляду справи, необґрунтованого відкладання судових засідань, оголошень занадто тривалих перерв, зупинення провадження тощо.

Завданням принципу процесуальної економії в судовому провадженні є мінімізація можливих процесуальних перешкод із тим, щоб судовий розгляд був завершений

у розумний строк.

Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відмова у спільному розгляді двох взаємовиключних вимог сторін призведе до того, що сторони та суд будуть змушені виконувати зайві процесуальні дії, що зумовить формування деструктивного впливу на ефективність розгляду справи.

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися

з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильного висновку суду апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича О. А. на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича на постанову Львівського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник