Постанова

Іменем України

06 лютого 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2038/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немровської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 27 червня 2023 року

в складі судді Ільєвої Т. Г.

у цивільній справі №757/43177/21-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства "Інформаційні судові системи"

про зміну дати та формулювання звільнення, виплату не нарахованих та невиплачених коштів заробітної плати, визнання незаконним та скасування наказу про порушення трудової дисципліни, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди

У С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на порушення його трудових прав в частині не нарахування та невиплати в повному обсязі винагороди за виконану роботу (суміщенням ним посад заступника головного бухгалтера та головного бухгалтера), звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (далі - ДП «Інформаційні судові системи», ДП «ІСС», Підприємство, відповідач) про стягнення грошових коштів у розмірі 205 264 грн за період роботи з 15.06.2020 по 17.06.2021.

Також посилався на незаконність притягнення його до дисциплінарної відповідальності за начебто неналежне виконання посадових обов`язків. Вказав, що наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у ньому не визначено, яким саме чином позивачем порушено посадові обов`язки заступника головного бухгалтера та головного бухгалтера. Вважав результати проведеної службової перевірки упередженими, оскільки причиною не проведення індексації заробітної плати працівникам підприємства була відсутність відповідного наказу та розпорядження по підприємству.

За наявності встановленого факту не проведення індексації заробітної плати працівникам підприємства, відмова відповідача у звільненні позивача, з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, є незаконною. Відповідачем не виконано обов`язку видати наказ про звільнення позивача та здійснення з ним повного розрахунку при звільненні, включаючи виплату вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку. Оскільки позивачу не вручено наказ про звільнення та трудову книжку, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, доводив, що внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача останньому завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 87 354 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. Доводив, що відповідачем не порушувалися трудові права позивача.

Вказав, що заробітна плата, під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, нараховувалася та виплачувалася у повному обсязі. Нарахування заробітної плати та її виплата здійснювалися на підставі фінансових документів, які щомісячно формувалися відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності під безпосереднім керівництвом та контролем позивача, та за підписом останнього. Під час виконання позивачем обов`язків головного бухгалтера та керування відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності останньому нараховувались щомісячні премії у надвисоких розмірах, суми яких у кілька разів перевищували оклад головного бухгалтера. Твердження позивача щодо виконання останнім роботи за суміщенням посад, а саме виконання обов`язків заступника головного бухгалтера та головного бухгалтера, вважав безпідставним. Доводив, що у зв`язку з покладенням на відповідача виконання обов`язків головного бухгалтера фактично відбулося заміщення посад.

Звернув увагу, що позивач, не оспорюючи факт не нарахування індексації заробітної плати працівникам підприємства під час виконання ним обов`язків головного бухгалтера, просив скасувати наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності з підстав не зазначення у наказі конкретних обставин (фактів) невиконання позивачем посадових обов`язків. Однак, в оскаржуваному наказі здійснено посилання на Акт службового розслідування, в якому наведено факти порушення позивачем своїх службових обов`язків.

Вказав, що подана позивачем 14.07.2021 заява про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, розглянута у встановлений законом спосіб, та відмовлено позивачу у звільненні з цієї підстави. Листом від 14.07.2021 року №45/05-00-21 підприємство надало відповідь на заяву про звільнення позивача, в якому зазначило, що не може задовольнити заяву позивача, у зв`язку з відсутністю порушень вимог трудового законодавства на момент подання заяви, що виключає можливість звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивача також повідомлено про право на звільнення за власним бажанням, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що необхідно скласти та надати відповідну заяву. Зазначив, що відсутність правових підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України виключає обов`язок відповідача здійснити виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також вказав, що позивач після подання заяви на звільнення, не зважаючи на отримання письмової відмови у задоволенні заяви, на робочому місці не з`являвся та не виявив бажання надавати письмові пояснення щодо причин відсутності на робочому місці. У зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці з 15.07.2021 по 27.07.2021 без поважної причини, наказом від 27.07.2021 №172-ОД ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, здійснено розрахунок при звільненні у повному обсязі. За обставин відсутності позивача на робочому місці у день звільнення, йому направлено листи з пропозицією прибути до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки.

Позивач, отримавши відзив відповідача, вважав, що відповідачем прийнято правильне за суттю рішення про звільнення позивача. Однак, на його думку, відповідачем невірно зазначено підставу та дату звільнення. Уточнивши позовні вимоги, вважаючи, що для відновлення його прав необхідно провести зміну формулювання та дату звільнення, просив суд:

- зобов`язати ДП «Інформаційні судові системи» в особі ОСОБА_2 змінити формулювання наказу про припинення трудового договору №89-К від 27.07.2021 із «за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України», а також змінити дату звільнення з «27 липня 2021» на «14 липня 2021»;

- зобов`язати відповідача нарахувати та стягнути з останнього за виконану ОСОБА_1 роботу суми не нарахованих та не виплачених коштів заробітної плати, різницю між посадовим окладом головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності за весь час перебування на посаді та виконання обов`язків головного бухгалтера за вакантною посадою з 15.06.2020 по 17.06.2021 у сумі 205 264 грн 82 коп.;

- визнати незаконним та скасувати наказ №159-ОД від 13.07.2021 про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку, що становить 186 985,08 грн 08 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 942 077 грн 08 коп. і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати - 11 967 грн 29 коп., загальна сума у розмірі 1 346 294 грн 27 коп.;

- зобов`язати відповідача відшкодувати нанесену ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 87 354 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є несправедливим, незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм законодавства, є незаконним та таким що порушує права позивача і не ґрунтується на засадах верховенства права, є протиправним, а також не обґрунтованим, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та іншим актам законодавства.

Позивача безпідставно позбавлено права на ефективний судовий захист шляхом обмеження реалізації процесуальних прав.

Суд безпідставно, застосувавши правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №753/13398/16, вважав подані позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог заявами про «звернення до суду» в розумінні ст. 233 КЗпП. Зазначив, що подані позивачем перерахунки є реалізацією права не на звернення до суду, а процесуального права, і воно не має строків позовної давності.

Суд, розглядаючи вимоги позивача, невірно визначив їх суть, неправильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, отож і неправильно застосував норми чинного законодавства. Судом навіть процесуальні норми тлумачились без врахування фактичних обставин права.

Судом не надано оцінки, як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, та не зазначено мотивів відхилення або врахування доказу (групи доказів). Судом не взято до уваги заяву позивача про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП. Однак взято до уваги наданий відповідачем недопустимий доказ, а саме лист відповідь відповідача про неможливість звільнення позивача з підстав зазначених у заяві позивача. Також вважав, що судом безпідставно прийнято до уваги неналежні та недопустимі докази, які й ще є недостатніми, а саме акти про відсутність працівника на роботі.

Судом зазначено в оскаржуваному рішенні позицію Верховного Суду викладену у постанові від 22 квітня 2020 року у справі №199/8766/18 щодо відсутності у роботодавця права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, у разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються. Однак, вказаний висновок не ґрунтується на нормах законодавства, а тим більше не відповідає обставинам розгляду цієї справи.

Судом не взято до уваги наданий позивачем і підтверджений відповідачем факт звільнення іншого працівника за тих же обставин, за переліком тих же порушень, та в той же період.

Судом не надано належної оцінки доказам, а саме, примушування працівника до примусової праці, що є прямим порушенням ст. 4 Конвенції, а також ст. 43 Конституції України.

Посилався на заангажованість суду та маніпуляцію суду в застосуванні норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник - ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача та просив відмовити у її задоволенні.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 03.06.2020 в ДП «Інформаційні судові системи» існувала вакантна посада головного бухгалтера.

03 червня 2020 року в. о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» ОСОБА_7 було направлено листа №2539/1/05-00-20 до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), як органу, що здійснює погодження призначення на посади, про погодження призначення кандидатури ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера ДП «Інформаційні судові системи» (т. 1, а. с. 23).

09 червня 2020 ОСОБА_1 , згідно наказу №112-К, був прийнятий на роботу у ДП «Інформаційні судові системи» на посаду заступника головного бухгалтера - начальник відділу з 10 червня 2020 року, з випробувальним терміном, строком на три місяці, з посадовим окладом 28 000 грн (т. 1, а. с.116).

10 червня 2020 року ОСОБА_1 ознайомився з Положенням управління фінансового забезпечення та контролю, з Положенням про відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності, з посадовою інструкцією заступника головного бухгалтера - начальника відділу (т. 1, а. с. 124).

15 червня 2020 року до податкових органів було направлено заяву по формі №1-ОПП із зазначенням відомостей про ОСОБА_1 , як особу, відповідальну за ведення бухгалтерського обліку (т. 1, а. с. 24-30).

06 жовтня 2020 року, не дочекавшись від ДСА погодження призначення - кандидатури ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера, наказом по підприємству від 06.10.2020 №192-К на ОСОБА_1 , тимчасово, з 07 жовтня 2020 року, за його згодою (т. 1, а.с. 147), по фактичний день прийняття на роботу головного бухгалтера, покладено виконання обов`язків головного бухгалтера ДП «Інформаційні судові системи» (т. 1, а.с. 125, 148).

З даного наказу вбачається, що позивач з ним ознайомлений та окрім цього, ознайомлений з посадовою інструкцією головного бухгалтера ДП «ІСС» (т.1, а.с.126-133), що підтверджується особистою розпискою позивача від 07.10.2020 (т.1, а.с. 134), в якій чітко та ясно зазначені обов`язки головного бухгалтера.

Матеріали справи не містять доказів погодження Державною судовою адміністрацією України призначення ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу від 18 червня 2021 року, на посаду головного бухгалтера ДП «Інформаційні судові системи» було призначено ОСОБА_5 , з 22 червня 2021 року.

05 липня 2021 року головний бухгалтер ОСОБА_5 повідомила в. о. генерального директора ДП «ІСС» про виявлення порушення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в частині не нараховування вчасно індексації, починаючи з грудня місяця 2020 року (т. 1, а.с. 150).

На підставі службової записки головного бухгалтера підприємством було видано Наказ від 07.07.2021 року №154-ОД «Про створення комісії з службового розслідування» (том. 1, а.с. 184).

Предметом зазначеного службового розслідування було з`ясування причин, умов та обставин невиконання або неналежного виконання службових обов`язків посадовою особою підприємства, відповідальної за ведення бухгалтерського обліку, встановлення наявності вини щодо не нарахування індексації заробітної плати працівникам підприємства.

В ході службового розслідування комісією було отримано пояснювальну записку від провідного бухгалтера відділу обліку та фінансової звітності ОСОБА_6 . У зазначених поясненнях, остання вкаала, що починаючи з листопада 2020 року вона повідомляла позивача про необхідність нарахування та виплати індексації заробітної плати, однак ОСОБА_1 не реагував належним чином (т. 1, а. с. 185). Факт таких інформувань підтверджується іншими працівниками відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності шляхом надання комісії письмових пояснень.

Також, було отримано службову записку від головного інженера ОСОБА_7 , що виконував обов`язки генерального директора підприємства в період з червня 2020 року по червень 2021 року, в яких останній зазначив, що позивач, виконуючи обов`язки головного бухгалтера, не звертався з будь-якими службовими записками, листами тощо чи усно щодо необхідності проведення індексації заробітної плати (т. 1, а. с. 186).

На підставі фактів, встановлених службовим розслідуванням, було складено Акт службового розслідування від 09.07.2021. За результатами службової перевірки комісія дійшла висновку , що причинами та умовами, що призвели до порушення, вчиненого ОСОБА_1 , стало невиконання ним своїх посадових обов`язків (т. 1, а. с. 187-197).

09 липня 2021 року позивач звернувся до голови комісії із заявою про надання копій матеріалів службового розслідування (т. 1, а. с. 198). Відповідно до відмітки позивача на копії Акту службового розслідування, позивач ознайомився з ним 12.07.2021 та зазначив, що до Акту надаються заперечення (т. 1, а. с. 199).

13 липня 2021 року, на підставі ст. 147 КЗпП України, за порушення ОСОБА_1 положень посадових інструкцій заступника головного бухгалтера та головного бухгалтера, видано Наказ №159-ОД, на підставі якого ОСОБА_1 оголошено догану (т. 1, а. с. 33).

14 липня 2021 року позивач звернувся до в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» ОСОБА_2 із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Електронна версія заяви була направлена через систему електронного документообігу підприємства «Мегаполіс» та поштою (т. 1 , а. с. 24).

В цій заяві позивач просив звільнити його з посади заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності з 14 липня 2021 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП у зв`язку з систематичним порушенням роботодавцем трудового законодавства, а саме:

статті 21 КЗпП України, умов трудового договору - створення умов, що унеможливлюють виконання ним посадових обов`язків (обмеження доступу до первинних документів, блокування доступу до банківських виписок);

статті 115 КЗпП України, щодо виплати заробітної плати за червень 2021 року була здійснена двома частинами через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів (при виплаті першої частини 18.06.2021, виплата другої половини повинна була здійснена не пізніше 04.07.2021, а оскільки це був вихідний день, то виплата повинна була бути здійснена 03.07.2021, тоді як виплату здійснили тільки 05.07.2021);

затримка виплати заробітної плата за січень 2021року, виплата заробітної плати за лютий 2021 року однієї частиною; виплата індексації заробітної плати за липень 2020 року - червень 2021 року лише 05.07.2021;

порушення статей 94 та 105 КЗпП України - не здійснення виплати заробітної плати у повному обсязі за виконану роботу під час виконання обов`язків головного бухгалтера при вакантній посаді головного бухгалтера на суму різниці між посадовими окладами головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності;

ч. 5 ст. 95 КЗпП України, не здійснення протягом періоду роботи до 30.06.2021 на Підприємстві індексації заробітної плати у встановленому законодавством порядку;

ст. 110 КЗпП України не повідомлення про розмір заробітної плати.

14 липня 2021 року відповідачем, о 16 год 26 хв., надіслано позивачу відмову у задоволенні заяви про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (т. 1, а. с. 28, 208).

14 липня 2021 року позивач, отримавши о 17 год 40 хв від відповідача відмову у задоволенні заяви про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та вважаючи відповідь відповідача і не проведення з ним розрахунку при звільненні протизаконними, звернувся до в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» ОСОБА_2 із заявою, в якій запропонував 15.07.2021 провести з ним розрахунки при звільненні, видати копію наказу про звільнення, трудову книжку та довідку про виплачену за період роботи заробітну плату відповідно до вимог ст. 47, 116 КЗпП України (т. 1, а. с. 25-26).

На листи від 14.07.2021 (внутрішній номер 46/02-00-21 та 47/02-00-21) відповідач повторно надав відповідь, в якій зазначив про відмову у задоволенні заяви про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також повідомив про відсутність підстав для вручення трудової книжки та проведення розрахунків. Зазначив, що станом на 15.07.2021 позивача не звільнено, він є працівником підприємства, а отже на нього поширюються обов`язки працівника, визначені трудовим законодавством, Колективним договором, посадовою інструкцією та іншими розпорядчими актами Підприємства (т. 1, а. с. 209).

З 15.05.2021 ОСОБА_1 на робочому місці не з`являвся.

У зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці з 15.07.2021 по 27.07.2021, що зафіксовано актами про відсутність на роботі від 15.07.2021, 16.07.2021, 19.07.2021, 20.07.2021, 21.07.2021, 22.07.2021, 23.07.2021, 26.07.2021, 27.07.2021, головним бухгалтером підприємства було подано доповідну записку на ім`я в.о. генерального директора про зазначені факти (т. 1, а. с. 226-235).

В подальшому Підприємство Наказом від 27.07.2021 №172-ОД «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 », згідно з п. 2 ст. 147 КЗпП України, за грубе порушення трудової дисципліни застосувало до заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) (т. 1, а. с. 235).

27 липня 2021 року Наказом №89-К «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено 27.07.2021 за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за не використані відпустки (т. 1, а. с. 236).

27 липня 2021 року підприємством здійснено розрахунок з позивачем, що підтверджується платіжним дорученням від 27.07.2021 №5494 (т. 1, а. с. 237).

Листами від 27.07.2021 вих. №3100/6/04-00-21 (трек-номер 756, 748), від 04.08.2021 вих. №3206/6/04-00-21 (трек-номер 193 та 223), від 18.08.2021 вих. №3392/6/04-0021 (трек-номер 538 та 546) Підприємство повідомляло позивача, що відповідно до наказу від 27.07.2021 №89-К останнього звільнено з роботи 27.07.2021 за прогул без поважних причин, відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України, та пропонувало позивачу прибути до відділу кадрів підприємства для отримання трудової книжки. Зазначені листи, які направлялись засобами поштового зв`язку, повернулися відповідачу з причини «закінчення встановленого терміну зберігання» (т. 1, а. с. 238-250).

Суд першої інстанції, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, дійшов до остаточного висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено позовних вимог в частині обов`язку відповідача здійснити нарахування та виплату винагороди за суміщенням позивачем посад заступника головного бухгалтера та головного бухгалтера і не здійснення виплати різниці між посадовими окладами головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера.

Як на підставу задоволення позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач порушив вимоги ч. 1 ст. 105 КЗпП України в частині не проведення доплати за виконання поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи, за суміщення посад та виконання обов`язків за вакантною посадою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 105 КЗпП України, працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі (ч. 2 ст. 105 КЗпП).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходив з того, що позивачем не доведено обставин, що у період з 15.06.2020 по 17.06.2021, ним, поряд з виконанням роботи за основною посадою заступника головного бухгалтера, додатково виконувалася робота за вакантною посадою головного бухгалтера.

В апеляційній скарзі позивач погодився з твердженням суду першої інстанції, що для задоволення позовних вимог в цій частині, на позивача покладено обов`язок доведення факту додаткового виконанн яроботи за основною та вакантною посадами.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що доказами виконання ним додаткової роботи є наказ №112-К від 09 червня 2020 та заява по формі №1-ОПП від 12.06.2020.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки посилаючись на наказ №112-К від 09 червня 2020 позивач замовчує обставини, що цим наказом його призначено на посаду з випробувальним терміном строком на три місяці. А подання Підприємством до ДПІ заяви по формі №1-ОПП від 12.06.2020 є лише доказом подання до відповідного органу відомостей про особу, відповідальну за ведення бухгалтерського обліку.

Доводи апеляційної скарги, що суд неправомірно вдався в аналіз понять «сумісництво» та «суміщення», є безпідставними, оскільки такий аналіз понять судом здійснено як з урахуванням обставин викладених у позовній заяві та заперечень відповідача.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, що висновок суду про замісництво посад ніяким чином не корелюється із позовною вимогою. Посиланням в апеляційній скарзі на те, що у позовній заяві мови не було про замісництво, спростовується позовною заявою, в якій позивач посилався як на суміщення посад так і на заміщення позивачем вакантної посади головного бухгалтера (т. 1, а. с. 4 зворот).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача суми не нарахованих та не виплачених коштів заробітної плати, різниці між посадовим окладом головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності за весь час перебування на посаді та виконання обов`язків головного бухгалтера за вакантною посадою з 15.06.2020 по 17.06.2021. До такого висновку суд дійшов на підставі наявних у справі письмових доказів та з урахуванням аналізу положень Колективного договору ДП «Інформаційні судові системи», що відповідає вимогам ч. 2 ст. 105 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності свідчать про його заангажованість, та те що суд вдався до маніпуляцій при застосуванні норм процесуального та матеріального права, є надуманими.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення, суд першої інстанції звернув увагу на положення посадових інструкцій головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера.

Суд зазначив, що згідно з п. 1.1, 1.5 Посадової інструкції головного бухгалтера Державного підприємства «Інформаційні судові системи», затвердженої наказом державного підприємства від 02.09.2020 №200-ОД, головний бухгалтер ДП «ІСС» належить до професійної групи «Керівники». Головному бухгалтеру безпосередньо підпорядкований відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності та планово-економічний відділ.

Відповідно до п. 1.6 Посадової інструкції головного бухгалтера, за відсутності головного бухгалтера його обов`язки виконує заступник головного бухгалтера - начальник відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Окрім цього, пунктом 2.24 Посадової інструкції заступника головного бухгалтера визначено, що заступник головного бухгалтера, у разі відсутності головного бухгалтера Підприємства, виконує його обов`язки.

Відповідно до п. 2.4 Посадової інструкції головного бухгалтера, головний бухгалтер забезпечує та контролює ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», з урахуванням особливостей діяльності Підприємства і технології оброблення облікових даних.

Головний бухгалтер вживає заходів із попередження нестач, незаконного витрачання грошових коштів і товарно-матеріальних цінностей, порушень фінансового та господарського законодавства (п. 2.29 Посадової інструкції головного бухгалтера).

Головний бухгалтер здійснює заходи щодо надання повної правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства (п. 2.19 Посадової інструкції головного бухгалтера).

Окрім цього, головний бухгалтер несе відповідальність за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, - в межах, визначених чинним законодавствам, недостовірність даних та інформації, що подається ним керівнику Підприємства, наслідки прийнятих ним рішень, що виходять за межі його повноважень, які визначені чинним законодавством, Статутом Підприємства, іншими нормативними актами (п. 4.1, 4.3, 4.9 Посадової інструкції головного бухгалтера).

Згідно з п. 2.60 Посадової інструкції головного бухгалтера, головний бухгалтер здійснює керівництво працівниками відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності Підприємства та розподіляє між ними посадові обов`язки.

Відповідно до п. 1.4 Положення про відділ, відділ безпосередньо підпорядковується головному бухгалтеру та генеральному директору Підприємства.

Згідно з п. 2.2, 2.4, 2.7, 2.14 Положення про відділ, завданнями та функціями відділу є контроль за виконанням зобов`язань фінансово-господарського характеру, формування повної та достовірної інформації, що необхідна для прийняття різного роду управлінських рішень про господарські процеси і результати фінансово-економічної діяльності Підприємства та його відділів, ведення обліку і контроль за своєчасним нарахуванням і виплатою заробітної плати, договорів та за споживанням і оплатою комунальних послуг. Нарахування заробітної плати працівникам Підприємства та подання по кожній виплаті розшифровки нарахувань, відрахувань та утримань.

Суд, проаналізувавши пункти посадових інструкцій головного бухгалтера та заступника головного бухгалтера, Положення про відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності, застосувавши відповідні норми матеріального права, а саме Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 95 КЗпП України, дійшов вірного висновку, що відповідачем доведено факт винного вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Факт винного вчинення позивачем дисциплінарного проступку доведено Актом службового розслідування від 09.07.2021.

В ході проведення службового розслідування комісією було досліджено всі обставини, заперечення ОСОБА_1 та норми законодавства, які вказують на обов`язок останнього здійснювати організацію та контроль за роботою відділу бухгалтерського обліку в частині нарахування індексації заробітної плати.

В суді першої інстанції позивач, як на доведення відсутності своєї вини посилався на те, що чинне законодавство України не передбачає можливості проведення головним бухгалтером ДП «Інформаційні судові системи» (або особи, що виконує його функції) індексації без наявності у нього відповідних первинних документів.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що доступ до перегляду первинних документів (за твердженням позивача) відбулося вкінці червня 2021 року.

Вважав, що відсутність наказу керівника Підприємства також доводить відсутність його вини у не проведені індексації заробітної плати.

На підтвердження своїх доводів в апеляційній скарзі позивач зазначив, що проведення індексації заробітної плати технічно передбачено в бухгалтерських програмах. Так, в Автоматизованій системі управління підприємством «ДЕБЕТ Плюс» (облік заробітної плати) присутній розділ «Накази на індексацію ЗП» (сторінки 40 та 41 Інструкції користувача Облік заробітної плати Дебет плюс в Автоматизованій системі управління підприємством Конфігурація «Комунальне некомерційне підприємство» 30 квітня 2021р.).

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують факту неналежного виконання позивачем своїх посадових обов`язків щодо організації та контролю роботи відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності Підприємства.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що позивачем вчинялися дії щодо забезпечення виконання відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності Підприємства вимог закону в частині проведення індексації заробітної плати, та не спростовано доводів відповідача, що позивач не звертався до керівника Підприємства зі службовими записками щодо необхідності видання відповідного наказу.

Доводи апеляційної скарги, що факт порушення відповідачем трудових прав позивача в частині строків та періодичності виплати заробітної плати є обов`язковою підставою звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є необґрунтованими.

Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено законодавцем у ст. 115 КЗпП Українита ст. 24 Закону України «Про оплату праці», згідно яких обов`язком роботодавця є виплата зарплати працівникам регулярно у робочі дні, у строки, встановлені колективним договором: не менше 2-х разів на місяць, роботодавець має право виплачувати зарплату і більш двох разів (наприклад, один раз на тиждень); через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів; не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата; у робочі дні за графіком роботи підприємства. Якщо день виплати зарплати збігається з вихідним, святковим aбо неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата виплачується за першу половину місяця та за другу половину місяця: за першу половину поточного місяця - не пізніше ніж з 16 до 22 числа, за другу половину місяця - з 1 по 7 число наступного місяця.

З аналізу цих статей вбачається, що законодавцем визначено, що не є порушенням прав позивача на отримання заробітної плати із затримкою, що не перевищує 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що виплата заробітної плати позивачу за червень 2021 року була здійснена двома частинами через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів (при виплаті першої частини 18.06.2021, виплата другої половини повинна була бути здійснена не пізніше 04.07.2021, а оскільки це був вихідний день, то виплата повинна була бути здійснена 03.07.2021, тоді як виплату здійснили тільки 05.07.2021); індексація заробітної плати за липень 2020 року - червень 2021 року лише 05.07.2021.

Разом з тим, з урахуванням того, що виплату заробітної плати у вказаний період здійснено позивачу в межах 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, то з урахуванням положень ст. 24 Закону України «Про оплату праці», доводи позивача про порушення його прав в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи позивача про порушення його прав в частині нарахування та виплати із затримкою заробітної плата за січень та лютий 2021 року, індексації заробітної плати за липень 2020 року - червень 2021 року, не повідомлення його про розмір заробітної плати та її складові, тобто в той період, коли позивач здійснював контроль і керівництво за відділом бухгалтерського обліку та фінансової звітності Підприємства, та безпосередньо підписував первинні бухгалтерські документи, колегія суддів вважає неспроможними.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що факт порушення прав працівників є доведений, оскільки звільнено іншого працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак матеріали справи не містять доказів, що такі порушення стосовно звільненого іншого працівника знаходяться в причинному зв`язку з неналежним виконанням останнім своїх посадових обов`язків. Такі обставини не були предметом розгляду у цій справі та не доводилися.

Разом з тим, порушення трудових прав працівників Підприємства у зазначений період, на які посилається позивач, знаходяться в причинному зв`язку з неналежним виконанням саме позивачем своїх посадових обов`язків щодо належної організації та контролю роботи відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності. Відповідно до п. 2.2. посадової інструкції, слідкування за додержанням порядку оформлення первинних бухгалтерських документів, розрахунків і платіжних зобов`язань покладено на заступника головного бухгалтера. Фактично позивач бажає перекласти на відповідача відповідальність за своє неналежне виконання посадових обов`язків та отримати від відповідача виплату вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку.

Доводи позивача про порушення відповідачем статті 21 КЗпП України, порушення умов трудового договору, а саме створення умов, що унеможливлюють виконання ним посадових обов`язків, є недоведеними. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, що закриття йому у червні 2021 року доступу до перегляду первинних документів, через блокування системи клієнт-банк, призвело до неможливості виконання ним посадових обов`язків, з посиланням на відповідні умови трудового договору.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що за обставин доведення відповідачем правомірності відмови у задоволенні заяви позивача про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви в цій частині.

Доводи позивача, що відмова у звільненні з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, свідчить про примушування працівника до примусової праці, що є прямим порушенням ст. 4 Конвенції, а також ст. 43 Конституції України колегія суддів відхиляє.

Як вже зазначалося вище, відмовляючи у задоволенні заяви про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, керівник Підприємства роз`яснив позивачу про право на звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Однак, позивач не скористався таким правом та помилково вважав, що подання ним заяви є обов`язковою підставою для її задоволення.

Позивач помилково вважає, що подання працівником заяви про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, надає право працівнику порушувати правила трудової дисципліни та не з`являтися на робочому місці.

Законодавцем передбачено спосіб захисту прав працівника у разі відмови у задоволенні обґрунтованої заяви про звільнення шляхом звернення до суду із позовом про визнання правовідносин припиненими.

Законом не передбачено право працівника на припинення виконання роботи у разі подання заяви про звільнення без ознайомлення з наказом про звільнення.

Колегія суддів звертає увагу, що право працівника на тимчасове припинення виконання роботи у разі затримки виплати заробітної плати на строк понад 15 календарних днів міститься лише у проєкті Закону України №9510 «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення захисту вимог працівників щодо виплати заборгованості із заробітної плати, в тому числі у випадку неплатоспроможності роботодавця», який 19 липня 2023 року зареєстровано у Верховній Раді України.

Колегія суддів звертає увагу, що на час звернення позивача із заявою про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, порушення в частині затримки виплати заробітної плати та виплати індексації були усунуті.

Доводи апеляційної скарги, що відсутність пояснень позивача про причини відсутності на робочому місці свідчать про незаконність складання актів, є безпідставними. За обставин, коли позивач доводив, що він був переконаний, що має право припинити виконання роботи після подання заяви про звільнення, судом правомірно взято до уваги акти надані відповідачем та докази направлення позивачу листів з метою з`ясування причин відсутності останнього на робочому місці (т. 1, а. с. 210-225).

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом ефективного способу захисту шляхом обмеження процесуальних прав щодо подання заяв та клопотань є безпідставними. Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що судом прийнято до розгляду всі подані останнім уточнення позовних вимог.

Посилання суду в мотивувальній частині судового рішення на ст. 233 КЗпП України викладено в контексті розгляду заперечень відповідача щодо пропуску позивачем строку на подання уточненої позовної заяви в частині звільнення з підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України. Однак таке посилання на вказану норму матеріального права не призвело до неправильного вирішення спору, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено не з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушених прав, а з підстав не доведення позовних вимог, що є самостійною підставою у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська