21.02.2024 Провадження по справі № 2/940/24/24
Справа № 940/850/23
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

представника позивача адвоката Порхун О.П.

представника відповідача Гричанюка О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Тетіївської міської ради про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить встановити факт його постійного проживання із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина. За життя ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Цей заповіт посвідчено секретарем Голодьківської сільської ради Тетіївського району Київської області Камінською Н.М. 05 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 9. До спадкового майна належить: будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач вважає, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв фактично, так як до дня її смерті проживав з нею разом за однією адресою, здійснював догляд за бабусею до смерті, за власні кошти її поховав. Також, користувався будинком ОСОБА_3 , обробляв прибудинкову земельну ділянку.

Однак, державний Тетіївської державної нотаріальної контори Давидова С.М. відмовила ОСОБА_2 у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що ОСОБА_2 не прийняв спадщину, оскільки не подав заяву про прийняття спадщини та на дату смерті бабусі зареєстрований за адресою померлої не був, тому пропустив строк для прийняття спадщини.

За вказаних обставин, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадщину.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 04.08.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

17.08.2023 року представник відповідача Тетіївської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог (а. с. 25-28).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Тетіївської міської ради Гричанюк О.І. у судовому засіданні позовні вимоги визнав.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 9).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, на яку претендує позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_2 . Цей заповіт посвідчено секретарем Голодьківської сільської ради Тетіївського району Київської області Камінською Н.М. 05 травня 2014 року, зареєстровано в реєстрі за № 9 (а. с. 8).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеної 26.07.2023 року №901/02-31, державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори Давидова С.М. відмовила ОСОБА_2 у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що ОСОБА_2 немає право на спадкування, оскільки спадщину у встановлений законом строк не прийняв. Одночасно повідомила, що спадкова справа до майна ОСОБА_3 не заведена (а. с. 11).

Згідно з довідкою, виданою Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 21.10.2022 року за № 256, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку своєї бабусі ОСОБА_3 , за якою здійснював догляд до дня її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Також, у ході судового розгляду справи були допитані судом свідки.

Так, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були сусідками померлої ОСОБА_3 , повідомили, що позивач ОСОБА_2 із дружиною постійно проживали разом із бабусею ОСОБА_3 у її будинку, здійснювали за нею догляд до дня смерті, займалися похованням.

Свідок ОСОБА_6 , який працює на посаді головного спеціаліста відділу старостинських округів Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради, повідомив, що в селі Голодьки проживає постійно. Знав померлу ОСОБА_3 , з якою разом без реєстрації проживав ОСОБА_7 . За життя ОСОБА_3 разом із ОСОБА_8 вели спільне господарство. Також, зазначив, що позивач займався похованням ОСОБА_3 .

Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми спадкового права Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України).

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

За змістом частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини проживання підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 не був зареєстрований на день смерті із спадкодавицею ОСОБА_3 за однією адресою. Однак, факт їх спільного проживання за однією адресою підтверджується довідкою, виданою Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 21.10.2022 року за № 256.

Водночас, суд бере до уваги показання свідків, як належні та допустимі на підтвердження факту постійного проживання позивачаОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 33 Конституції України, статтями 16, 29, 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, статтями 3, 10, 12, 81, 247,264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

ПозовОСОБА_2 до Тетіївської міської ради про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 29 лютого 2024 року.

Суддя С.В. МАНДЗЮК