Справа №949/1375/24
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

30 липня 2024 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Дубровицька міська рада Рівненської області про визнання особи недієздатною та встановлення опіки,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Клюйка Анатолія Олеговича (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВК №1117922 від 29 липня 2024 року) звернувся в суд із заявою та просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною та встановити над нею опіку.

Крім того, просить призначити опікуном недієздатної особи ОСОБА_2 її онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частина 3 ст. 294 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Отже, вирішуючи питання про прийняття заяв, суддя повинен враховувати, що ці заяви повинні відповідати також і загальним правилам щодо змісту і форми заяви, встановленим статтям 175, 177 ЦПК України.

Таким чином, ознайомившись з поданою заявою, приходжу до висновку про необхідність залишення її без руху з таких підстав.

Так, згідно вимог ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити в собі, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви (пункт 8); попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (пункт 9); підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав (пункт 10).

Так, представник заявника вказуючи у заяві обставини того, як заявник на даний час здійснює догляд за своєю двоюрідною бабусею, не надає доказів, що підтверджують вказані ним обставини.

Навпаки, додані докази лише спростовують такі обставини. Зокрема, з акту обстеження місця проживання від 15 грудня 2023 року вбачається, що заявник ОСОБА_1 мобілізований та проходить службу в ЗСУ з 09 березня 2022 року. Вказана обставина підтверджується ще рядом доданих доказів, таких як службова характеристика з військової частини НОМЕР_1 , довідка про доходи з військової частини НОМЕР_1 від 05 липня 2024 року, індивідуальні відомості про застраховану особу Форма ОК-5, яка сформована 19 липня 2024 року, довідка про перебування на військовій службі №585 від 07 лютого 2024 року.

Таким чином, факт перебування на даний час на військовій службі автоматично виключає вказані у заяві обставини про здійснення заявником догляду за бабусею.

Крім того, ч. 4 ст. 175 ЦПК України визначено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

При цьому, заявник (представник заявника) не додав до заяви документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, як і не зазначив у заяві на наявні підстави для звільнення від сплати судового збору, визначені Законом України "Про судовий збір".

Втім, з огляду на додані матеріали, вбачається, що до заяви додано копію посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 12 квітня 2023 року, пред`явник якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Отже, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правничу допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом таких питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону №3551-ХІІ.

У контексті вищенаведених законодавчих норм Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: "У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати" (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі", "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя ("KREUZ v. POLAND" № 28249/95).

Аналіз п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір в сукупності з ч. 2 ст. 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду з даною заявою стало визнання недієздатною двоюрідної бабусі заявника.

Враховуючи викладене, слід відмітити, що вимоги заявника не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист, саме, як учасника бойових дій.

Отже, враховуючи вказане вище, заявник не звільняється від сплати судового збору, оскільки заявлені вимоги не відносяться до таких, які пов`язані з порушенням його прав, як учасника бойових дій, а тому судовий збір має бути сплачений на загальних підставах.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання заяви у справах окремого провадження фізичною особою сплачується судовий збір - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, враховуючи положення ст. 4 Закону України "Про судовий збір", а також те, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2024 рік", прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року становив 3028 грн., за заявлену у заяві вимогу необхідно сплатити 605,60 грн.

Також, як визначено ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 299 ЦПК України, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її адвоката та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

При цьому, питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я. Також, для визначення фактичної можливості такої особи з`явитися в судове засідання та про можливість особисто дати пояснення по суті справи у разі необхідності суд може призначити відповідну експертизу.

Всупереч наведеному, заінтересованою особою в заяві не зазначено особу, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, необхідно зазначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як заінтересовану особу.

Разом з тим, слід відмітити, що ст. 56 ЦК України чітко визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Окрім того, 26 травня 1999 року наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України №34/166/131/88 затверджено Правила опіки та піклування, де вказується, що органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад (пункти 1.3, 1.4).

Отже, заявником (представником заявника) не зазначено у заяві заінтересованою особою орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради, а зазначена заінтересованою особою Дубровицька міська рада Рівненської області, як орган місцевого самоврядування, не виконує функції органу опіки та піклування.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 300 ЦПК України, суд вирішує питання щодо призначення над недієздатною особою піклувальника або опікуна не інакше, як за поданням органу опіки та піклування.

Тобто, нормами законодавства передбачено чіткий порядок призначення над недієздатними особами опіки, а саме за поданням відповідного органу, а не за заявою фізичної особи.

Отже, призначення опікуна у разі визнання особи недієздатною є обов`язком суду за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства: захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в цьому конкретному випадку - забезпечення повноцінного здійснення своїх прав недієздатною особою.

Згідно п. 2.4 Р. 2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Наказ Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року №34/166/131/88, рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.

Для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб (п. 3.1 Р. 3 Правил опіки та піклування).

Пунктом 3.3 Р. 3 Правил опіки та піклування, визначений перелік документів за наявності яких орган опіки та піклування призначає опікуна.

Тобто, нормами законодавства передбачено чіткий перелік документів та порядок призначення над недієздатними особами опіки.

Зі змісту заяви про визнання особи недієздатною та встановлення опіки слідує, що заявник просить визнати його двоюрідну бабусю ОСОБА_2 недієздатною та призначити його опікуном над ним. Проте зміст заяви не містить даних, що органом опіки та піклування таке подання виносилось, хоча вимога з даного питання пред`явлена, не додано до заяви відповідного подання органу опіки та піклування про можливість призначення заявника ОСОБА_1 опікуном над недієздатною фізичною особою, при тому, що наявність такого подання є обов`язковим для ухвалення судом рішення за результатами розгляду заяви про визнання фізичної особи недієздатною.

Так, фізична особа може бути призначена опікуном (піклувальником) лише за її згодою, що повинно бути виражено в письмовій заяві. Особа, яка виявила бажання виконувати обов`язки опікуна (піклувальника), подає до органу заяву про призначення її опікуном (піклувальником). До заяви додається медичний висновок про те, що за станом здоров`я заявник може бути опікуном (піклувальником). Спеціалісти органу опіки і піклування обстежують матеріально-побутові умови проживання майбутнього опікуна (піклувальника), складають відповідний акт і готують до суду подання щодо кандидатури опікуна (піклувальника).

Однак, в заяві відсутні відомості щодо наявності такої заяви особи, яка просить призначити її опікуном та посилання на докази, що заявник звертався до відповідного органу опіки і піклування з даного питання. Доказів стосовно того, що заявник може бути опікуном, суду ним не надано.

Отже, враховуючи вищевикладене, необхідно надати суду подання (висновок) органу опіки та піклування про можливість призначення заявника ОСОБА_1 опікуном над недієздатною фізичною особою.

Відтак заявнику необхідно виправити вищевказані недоліки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення заяви без руху жодним чином не перешкоджає заявнику у доступі до правосуддя після усунення недоліків заяви.

Тому, зважаючи на вищевикладене та наявні недоліки, в силу ст. 185 ЦПК України, рахую, що заява підлягає залишенню без руху з наданням заявнику/представнику заявника строк десять днів з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом приведення останньої відповідно до вимог діючого Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Залишити без руху заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Дубровицька міська рада Рівненської області про визнання особи недієздатною та встановлення опіки та надати заявнику/представнику заявника для усунення вищевказаних недоліків десять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.