судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «проскурівська 45» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати внесків за обслуговування будинку та прибудинкової території
за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Яворської Владислави Михайлівни на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року
У грудні 2023 року ОСББ «Проскурівська 45» звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
27 травня 2024 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області відмовлено у задоволенні клопотання представниці відповідача
ОСОБА_2 - адвоката Яворської В. М. про зупинення провадження у справі.
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду.
11 червня 2024 року ухвалою Хмельницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 травня 2024 року про відмову зупинити провадження у справі повернув заявнику.
У червні 2024 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , подана його представником - адвокатом Яворською В. М., на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
10 липня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В. Ситнік О. М. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Яворської В. М. на ухвалу Хмельницького апеляційного суду.
Ухвала Верховного Суду мотивована тим, що заявницяподала касаційну скаргу на судове рішенняу справінезначної складності та яка не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

З таким висновком не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

У частині другій статті 6 Конституції України вказано, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Згідно із частиною другою статті 17, частиною першою статті 36, пунктами 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (частина перша статті 388 ЦПК України).

За вимогами частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню:

1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом;

2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Колегія суддів вважала, що оскільки у справі предметом позову є вимога про стягнення заборгованості, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вирішуючи питання про відкриття провадження в ухвалі від 27 грудня 2023 року виснував, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому відмовити у відкритті касаційного провадження у справі необхідно з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З такими висновками не погоджуюсь.

Так, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень, зокрема у тому разі, коли справа є незначної складеності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Такий особливий порядок доступу до касаційної інстанції зумовлений тим, що справи вже пройшли слухання по суті справи в двох інших судах, а оскарження в суді третьої інстанції має передусім відбуватися щодо справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону, мають значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника процесу.

Із аналізу пункту 1 частини першої та абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що норма пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження у справі Із аналізу пункту 1 частини першої та абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що норма пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження у справі незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, застосовна під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження при оскарженні в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими спір вирішено по суті.

Із матеріалів касаційного провадження вбачається, що представник ОСОБА_2 - адвоката Яворської В. М. звернулася до Верховного суду з касаційною скаргою на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 червня 2024 року, якою апеляційну скаргу на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 27 травня 2024 року про відмову у зупиненні провадження у справі повернуто заявнику з тієї підстави, що вказана ухвала не підлягає апеляційному перегляду.

Конституційний Суд України (далі - КСУ) послідовно розтлумачив статтю 293 ЦПК України (в попередній редакції, яка відповідає статті 353 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року), зазначивши таке.

Рішеннями КСУ від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду); від 28 квітня

2010 року № 12-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини першої статті 293 ЦПК України (справа про забезпечення апеляційного оскарження ухвал суду); від 08 липня 2010 року № 18-рп/2010 у справі № 1-43/2010 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення пункту 12 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України дано офіційне тлумачення пунктів 2 (щодо забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову), 12 (щодо роз`яснення рішення), 18 ((щодо видачі дубліката виконавчого листа) частини першої ст. 293 ЦПК України.

Відповідно до роз`яснень, наданих КСУ, положення вказаних пунктів ЦПК України необхідно розуміти як такі, що передбачають право оскаржувати окремо від рішення суду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: як про забезпечення позову і щодо скасування забезпечення позову, так і про відмову в забезпеченні позову та скасуванні забезпечення позову; як про роз`яснення рішення, так і про відмову в роз`ясненні рішення; як про видачу дубліката виконавчого листа, так і про відмову в його видачі.

Приймаючи такі рішення, КСУ виходив із того, що згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 Конституції України апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

Оскільки заявниця у касаційній скарзі звертала увагу на можливість перегляду в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі, не можна вважати питання недопуску до апеляційного перегляду малозначним.

Суддя О. М. Ситнік