ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року

Справа № 705/1087/20
Провадження № 22-ц/821/1070/24
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

секретаря - Ярошенка Б. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2024 року у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області про закінчення виконавчого провадження, у складі головуючого судді ОСОБА_4.,

в с т а н о в и в :

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначив, що постановою від 19.05.2021 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 по справі 705/1087/21, що стосується адміністративного правопорушення (суддя Єщенко О. І.). Його звернення з питань невідповідності офіційним документам виконавчого провадження, юридичних і фізичних осіб, успіху не мали, але в результаті нововиявлених обставин відділ ДВС у місті Умані 21.04.2023 прийняв без згоди стягувача і боржника постанову про нове виконавче провадження, вже по справі 705/1087/20, що стосується стягнення збитків (суддя ОСОБА_3.). Ці справи не рівнозначні і потребують в першу чергу закінчення попереднього виконавчого провадження по фальшивому, як вважає заявник, документу, з ознаками рейдерства (705/1087/21).

На підставі ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» і ст. 431 ЦПК України, просить зобов`язати відділ ДВС у місті Умані закінчити виконавче провадження НОМЕР_1 від 19.05.2021 по виконавчому документу 705/1087/21.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що звертаючись до суду з цією заявою (скаргою), ОСОБА_1 ставить питання про зобов`язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, та як на підставу для її задоволення посилається на те, що наявність цього виконавчого провадження призводить до порушення його прав у іншому виконавчому провадженні, хоча при цьому, незрозумілим є про яке саме виконавче провадження йдеться, оскільки ОСОБА_1 вказується один номер судової справи і один номер виконавчого провадження.

Крім того, виконавче провадження № НОМЕР_1 від 19.05.2021 по виконавчому документу № 705/1087/20 вже закінчене, що підтверджується відповідною постановою державного виконавця від 15.06.2023, а тому звернення до суду з вимогами про зобов'язання державного виконавця вчинити дії по закінченню виконавчого провадження, які згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби в межах відкритого та незакінченого виконавчого провадження, не ґрунтуються на вимогах Закону, а тому такі вимоги ОСОБА_1 не підлягали задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2024 року, а матеріали справи направити до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, та постановити окрему ухвалу щодо злочинних дій суддів ОСОБА_3., ОСОБА_4. та начальника відділу ДВС ОСОБА_5.

Скарга мотивована тим, що аналіз фактів наведених в рішенні свідчать про те, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області незаконно передав на виконання виконавчий лист № 705/1087/21, а відділ ДВС у м. Умань незаконно відкрив виконавче провадження за даним виконавчим листом ВП - НОМЕР_1 від 19.05.2021. Такі дії суду та ДВС призвели до того, що проти скаржника було відкрито два виконавчих провадження фіктивного і офіційного з корисливих мотивів. Діючи як співучасник службового злочину, відділ ДВС без згоди суду та стягувача вніс зміни у виконавчий лист 21.04.2023.

Вважає, що рішення суду першої інстанції сфальсифіковане, прийнято неповажним судом з порушенням самовідводу для приховування спільних інтересів суду, ДВС та МБФ.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 27 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши та обговоривши наявні докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, приведеним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у старшого державного виконавця Кравченко М. В. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 705/1087/20 виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяних збитків в сумі 320400,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Згідно постанови про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 21 квітня 2023 року ОСОБА_1 був боржником у ВП № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 705/1087/20 2/705/1194/21, виданого 18 травня 2021 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області. Даною постановою виправлено описку в номері виконавчого документа, а саме № 705/1087/21 на 705/1087/20 (а. с. 32).

Постановою Верховного Суду від 31.05.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Вказаною постановою роз`яснено, що з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 лютого 2021 року та постанова Черкаського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Отримавши копію вказаної постанови Верховного Суду, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУЮ (м. Київ) Кравченко М. В. 15.06.2023 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Згідно вказаної постанови державний виконавець при прийнятті такого рішення керувалася вимогами п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 33).

Статтею 447 ЦПК України, яка регламентує право на звернення зі скаргою до суду визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Пунктом а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права або свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановлює ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно до вимог ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно п. 5 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що в даному випадку дії та рішення працівників відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) вчинені та прийняті правомірно, в межах повноважень та при наявності до того законних підстав, суд не вбачав порушень прав та законних інтересів боржника, а тому вимоги ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованими та такими, що не підлягали до задоволення.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог скарги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки ОСОБА_1 не надав належних і допустимих доказів неправомірності закриття вищевказаного виконавчого провадження. А отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення порядку самовідводу також є безпідставними, так як в матеріалах справи відсутні заяви про відвід чи самовідвід судді, який розглядав справу, тому це питання не вирішувалось судом, отже, неможливо встановити наявність чи відсутність порушень порядку вирішення самовідводу.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Що стосується вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно суддів ОСОБА_3., ОСОБА_4. та начальника відділу ДВС у м. Умань ОСОБА_5., то такі вимоги є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 385 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частиною 1 ст. 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Тлумачення ч. 1 ст. 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 ЦПК України, суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Згідно з ч. 3 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.

Отже, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) саме на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2018 року в справі № 761/32388/13-ц дійшов висновку, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, не було встановлено підстав для постановлення окремої ухвали відносно вказаних суддів та начальника відділу ДВС у м. Умань.

Інші доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 19 червня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

Ю. В. Сіренко