КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5776/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Київська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Київська міська рада, в якій просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка є неприватизованою. У вказаній квартирі з позивачкою та іншими мешканцями зареєстрована матір позивачки - ОСОБА_2 . Остання не проживає у цій квартирі приблизно з квітня 2013 року. Для того, аби отримати акт про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації, позивачкою було надіслано заяву до ЖЕД-313, проте жодної відповіді вона так і не отримала. Акт про не проживання також затверджено не було із тієї ж причини. Позивачка зазначає, що відповідачка може перешкоджати користуванню житлом, зловживає алкогольними напоями та постійно вчиняла конфлікти із співмешканцями та сусідами. Відповідачка не проживає в цій квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і станом квартири не цікавиться. Факт реєстрації відповідача, за твердженням позивачки, порушує її право на вільне володіння і користування майном, і також перешкоджає проведенню процедури приватизації квартири. З огляду на вказане позивачка просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, 23 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено, досліджено та оцінено обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття судом першої інстанції рішення, яке підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки відповідач вже більше десяти років не проживає у спірній квартирі, не несе відповідних витрат на її утримання, та тому її інтереси, як особи, яка зареєстрована у спірній квартирі, у межах цих правовідносин не мають перевагу, так як не призведе до втрати нею житла, адже фактично вона проживає у житловому приміщенні за іншою адресою.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на підтвердження факту не проживання відповідачки у квартирі позивачкою надано лише копію акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.05.2023, який хоча і містить підписи трьох сусідів мешканців будинку, однак такий акт не засвідчений та не затверджений відповідною житлово-експлуатаційною організацією.

Щодо посилання позивачки стосовно надсилання до ЖЕД-313 заяви з проханням затвердити акт про не проживання ОСОБА_2 , проте жодної відповіді не отримала, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що згідно із даними з сайту Укрпошти відправлення 341 повернуто позивачці за зворотною адресою, причина - за закінченням встановленого терміну зберігання. Доказів особистого звернення до ЖЕД-313 та відмови у затвердженні такого акту не надано.

Суд першої інстанції вважав, що акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.05.2023 року є неналежним доказом у справі, оскільки не засвідчений та не затверджений відповідною житлово-експлуатаційною організацією.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що позивачка до матеріалів справи не надала ні документів на спірну квартиру, з яких би можливо встановити підстави набуття права користування нею, ні належних доказів не проживання відповідачки у цій квартирі.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Встановлено, що згідно з даними з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 24).

Позивачка у своїй позовній заяві наголошувала на тому, що відповідачка з квітня 2013 року не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і станом квартири не цікавиться.

Відповідно до копії акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 18.05.2023 року вбачається, що комісія у складі мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_2 : мешканець квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , мешканець квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_7 , мешканець квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_8 засвідчили, що за вищевказаною адресою, громадянка ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає, починаючи з квітня 2013 року та по теперішній час (а.с. 10 том). Однак зазначений акт не засвідчений посадовими особами, тому суд першої інстанції вірно не прийняв його до уваги.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка адресова ЖЕК-313 від 18.05.2023 року, заявниця просила затвердити акт про не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_6 ; надати довідку про склад сім`ї за вказаною адресою (а.с. 11-13).

Згідно із даними з сайту Укрпошти відправлення 341 повернуто позивачці за зворотною адресою, причина - за закінченням встановленого терміну зберігання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б містили фактичні дані, сукупність яких є підставою для припинення права користування житлом членом сім`ї (відповідачкою), зокрема причини залишення відповідачем спірного житла та не проживання у ньому понад встановлені законом терміни, відсутність у відповідача зацікавленості спірною житловою площею.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що перед судом не заявлялось клопотання про допит свідків, осіб які зареєстровані у спірному житлі та сусідів.

Позивачка не довела належними та допустимими доказами відсутність відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі з квітня 2013 року без поважних причин, а тому підстави для визнання її таким, що втратила право користування ним, відсутні.

Позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про непроживання відповідача у спірній квартирі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наданий позивачкою акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 18.05.2023 року є неналежним доказом у справі, оскільки не засвідчений та не затверджений відповідною житлово-експлуатаційною організацією.

Доводи скаржниці щодо акту про непроживання відповідачки за місцем реєстрації від 18.05.2023 року у квартирі, який підписаний мешканцями будинку, то ці доводи не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення дав відповідну оцінку цьому акту та навів мотиви.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вже більше десяти років не проживає у спірній квартирі, не несе відповідних витрат на її утримання, та тому її інтереси, як особи, яка зареєстрована у спірній квартирі, у межах цих правовідносин не мають перевагу, так як не призведе до втрати нею житла, адже фактично вона проживає у житловому приміщенні за іншою адресою, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачкою не надано суду належних доказів права користування спірною квартирою, також не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка не проживає за місцем своєї реєстрації, крім того відсутні докази того, що відповідачка має інше житлове майно для проживання.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містять доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ч.ч. 1, 2 ст. 71, ст. 172 ЖК України, ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «26» лютого 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник