Справа № 226/933/24

Провадження № 2/226/273/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Тіссен О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він в період з 05.03.2008 року до 21.12.2023 року працював в Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». 21.12.2023 року був звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП у зв`язку з виходом на пенсію. 09.03.2024 року він звернувся до відповідача з заявою про надання йому інформації щодо сум заборгованості та розрахунку середньоденної заробітної плати. Листа надіслано на поштову адресу підприємства та вручено відповідачу 20.03.2024 року, але відповідь на час звернення до суду з позовною заявою не була надана. Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, тобто в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Його середньоденна заробітна плата складає 531,48 грн. Для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виплати необхідна інформація про кількість робочих днів за період з 21.03.2024 року (наступний день за датою отримання заяви) і до фактичної виплати, або винесення рішення судом. Норми робочого часу розраховані за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними в суботу та неділю. Так, кількість робочих днів, починаючи з 21.03.2024 року по 05.06.2024 року (дати призначення справи) складає 55 робочих днів: березень (з 21 числа) 7 робочих днів, квітень 22 робочих дня, травень 23 робочих дня, червень (до 5 числа) 3 робочих дня. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі 180418,77 грн. (без відрахування обов`язкових до сплати сум податків та зборів), середній заробіток за весь час затримки сплати сум, які належать працівникові при звільненні за період з 21.03.2024 року, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 531,48 грн, та понесені ним судові витрати 1211,20 грн.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач звільнений з ДП «ВК «Краснолиманська» 21.12.2023 року за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Позивач у день звільнення 21.12.2023 року не працював, був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно ст.116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Після звільнення позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення із ним повного розрахунку. Але з невідомих причин позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві про звільнення вимоги про остаточний розрахунок також не має. Виходячи з викладених вище підстав вбачається, що у діях відповідача виключається вина стосовно невиплати сум належних позивачу при звільненні, оскільки сам позивач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, коли не подав відповідачу вимогу про проведення розрахунку при звільненні. При звільненні позивачу нарахована заборгованість по заробітній платі: за грудень 2019 року до сплати 711,90 грн, за січень 2020 року до сплати 12429,44 грн, за лютий 2020 року до сплати 12056,08 грн, за березень 2020 року до сплати 12183,35 грн, за квітень 2020 року до сплати 12351,85 грн, за квітень 2021 року до сплати 2131,99 грн, за травень 2021 року до сплати 6972,45 грн, за червень 2021 року до сплати 765,46 грн, за липень 2021 року до сплати 1312,85 грн, за серпень 2021 року до сплати 668,50 грн, за грудень 2023 року до сплати 118834,90 грн, з яких за грудень 2023 року компенсацію за дні невикористаної відпустки у розмірі 91881,09 грн, одноразова вихідна допомога при звільнені на пенсію у розмірі 26953,81 грн.

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року фонд оплати праці складається з: 1) фонду основної заробітної плати; 2) фонду додаткової заробітної плати; 3) інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до п.3.6 Інструкції одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам) відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Виходячи зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що предметом спору є саме стягнення заборгованості з заробітної плати. Тобто під «стягненням заборгованості з заробітної плати», як це зазначено у позовній заяві, слід мати на увазі лише ті суми, які входять до фонду оплати праці (заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку та компенсація по тимчасовій непрацездатності) на загальну суму 26953,81 грн. Виплата одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 26 953,81 грн є додаткової гарантією позивача та ніяк не відноситься до фонду оплати праці, а тому й не відноситься до предмету спору та у цій частині не підлягає задоволенню, оскільки не заявлялася. Крім того, у п. 8.10 Колективного договору чітко зазначається, що (далі як у тексті Колективного договору): «Работнику, который имеет право на пенсию по возрасту, при первом его увольнении с предприятия, (независимо от причин увольнения, кроме увольнения за нарушение законодательства, трудовой дисциплины и правил техники безопасности), выплачивается единовременное пособие, размер которого зависит от стажа работы в отрасли и среднего заработка….Выплату производить за счет средств прибыли предприятия. ...» Згідно звіту про фінансові результати ДП «ВК «Краснолиманська» за 2023 рік у відповідача відсутній прибуток за цей період. Отже, одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію, не відноситься до обов`язкових виплат при звільненні працівника, а відноситься до додаткової гарантії (соціальної пільги). Таким чином щодо призначення такому працівнику виплати одноразової допомоги у відповідності до Галузевої угоди та колективного договору залежить від фінансової можливості підприємства. Вважає, що заборгованість по виплаті одноразової вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням на пенсію у розмірі 26953,81 грн не підлягає задоволенню. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Тобто, позовні вимоги позивача у частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 153464,96 грн (сума усіх виплат, що входять до фонду оплати праці), а не у розмірі 180 418,77 грн, як це зазначено у довідці №01/11-89/19 від 02.05.2024. Оскільки у даній сумі міститься розмір вихідної допомоги, а вимоги позивача заявлені лише на стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2023 року по день винесення рішення суду, але не більше ніж за 6 місяців, оскільки відповідно до вимог ст.117 КЗпП встановлено, що (далі як у тексті статті): «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строків розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Враховуючи той факт, що позивач не працював у день звільнення, то мав би направити відповідачу вимогу про проведення з ним розрахунку після звільнення. Та за таких умов, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні був би наступний день, після отримання Відповідачем такої вимоги. Однак, Позивач не спрямовував Відповідачу жодної вимоги про проведення з ним розрахунку. Відповідач погоджується з тим, що 20.03.2024 отримав від позивача його заяву щодо надання довідок від 09.03.2023, а не 05.03.2023 як це зазначено у позовній заяві. Однак дана заява не містила жодної вимоги позивача щодо проведення з ним розрахунку, не містила реквізитів на які слід перерахувати грошові кошти (оскільки за 3 місяці після звільненні позивач міг змінити свій розрахунковий рахунок та відповідач не володіє даною інформацією). Відповідач дізнався про таку вимогу позивача під час отримання ухвали, тобто 15.04.2024 року. За таких умов, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні слід вважати 16.04.2024 року (наступний день після отримання ухвали). Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2023 року по день винесення рішення суду, але не більш ніж за 6 місяців не відповідають нормам діючого законодавства України, а тому не підлягають задоволенню.

У разі якщо суд частково розділяє вищевикладену позицію відповідача, то просять врахувати той факт, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому враховуються розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Однак, у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Інтереси роботодавця також мають бути враховані. Не слід перетворювати відповідальність Відповідача на каральну санкцію, тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/95 84/15-ц. У зв`язку із цим, відповідач просить врахувати його інтереси, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар.

Відповідач частково визнає позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат. Позивач зазначає, що при зверненні до суду із позовом ним сплачено мінімальний розмір судового збору. У зв`язку із тим, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені підлягають частковому задоволенню, тому не має законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого ним судового збору у повному обсязі. Зазначену суму слід розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

Просить суд позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 153464,96, без відрахування з цієї суми обов`язкових до сплати сум податків та зборів, та судовий збір, який буде пропорційним розміру задоволених позовних вимог, в решті позовних вимог відмовити.

Інших клопотань в порядку ст.222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні.

Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права i взаємовідносини сторін i немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не з`явилися до суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

15.04.2024 на підставі ухвали судді відкрите провадження у даній справі, яка розглядається у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, розгляд справи по суті призначений на 13.05.2024 року, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву.

13.05.2024 року розгляд справи відкладено на 25.06.2024 року.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач з 05.03.2008 року по 21.12.2023 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював гірничим майстром підземним з повним робочим днем у шахті та 21.12.2023 року його було звільнено за ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.9-11).

20.03.2024 року відповідач отримав рекомендований лист від позивача ОСОБА_1 з вимогою надати відомості про суми, які належало сплатити йому при звільненні, в тому числі вихідну допомогу, суму заборгованості по заробітній платі з розбивкою по місяцям, рокам, розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати, копію наказу про його звільнення, для звернення до суду (а.с.12).

Позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні отримано відповідачем ДП «Вугільна компанія «Краснодиманська» через електронний кабінет користувача ЄСІТС 08.04.2024 року (а.с.13).

Згідно довідки відповідача ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата: за грудень 2019 року 711,90 грн, за січень 2020 року - 12429,44 грн, за лютий 2020 року 12056,08 грн, за березень 2020 року 12183,35 грн, за квітень 2020 року 12351,85 грн, квітень 2021 року 2131,99 грн, за травень 2021 року 6972,45 грн, за червень 2021 року - 765,46 грн, за липень 2021 року 1312,85 грн, за серпень 2021 року 668,50 грн, за грудень 2023 року 118834,90 грн, з яких компенсація за невикористану відпустку становить 91881,09, виплати на пенсію становить 26953,81 грн, а всього 180418,77 грн, яка вказана після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.31).

Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 531,48 грн. (а.с. 31-зворотня сторона).

Згідно бухгалтерської довідки ДП «ВК «Краснолиманська» станом на 01.12.2023 року кредиторська заборгованість відповідача становить на загальну суму 3822477,00 грн (а.с.28).

Згідно довідки про відмітки таб.№416 ОСОБА_1 , 21.12.2023 року позивач не працював, знаходився на лікарняному (а.с.32).

21.12.2023 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та наказом відповідача від 21.12.2023 року №1753к його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, з наказом ознайомлений у день звільнення (а.с.32-зворотня сторона).

V. Оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, для чоловіків при стажі роботи в галузі понад 20 років трьох середньомісячних заробітків. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати підприємства.

Відповідно до п.3.2 вказаної Галузевої угоди, положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, а також під час розгляду трудових спорів.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

Відповідно до змін внесених в ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями. При цьому Закон № 2352-IX від 01.07.2022, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими для суду першої інстанції, визначено, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення не проведено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 153464,96 грн, в тому числі компенсація за невикористану відпустку після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 91881,09 грн, одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 26953,81 грн.

Позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 21.03.2024 року по день винесення рішення судом з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 531,48 грн, що по день винесення рішення суду, а саме по 25.06.2024 року, становить 36672,12 грн (з розрахунку: 531,48 грн х 69 робочих днів за період з 21.03.2024 по 25.06.2024 = 36672,12 грн).

Враховуючи, що позивач у день звільнення не працював, доказів про пред`явлення ним відповідачу вимоги про розрахунок суду не надано та відповідачу про вимогу позивача про проведення розрахунку при звільненні стало відомо після отримання ним 08.04.2024 року копії позовної заяви з додатками до неї (а.с. 13), тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України та постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2024 (наступний день після отримання відповідачем позовної заяви позивача) по день винесення по справі судового рішення, тобто по 25.06.2024, в сумі 28699,92 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), виходячи із розрахунку: 531,48 грн. х 54 робочих дня за період з 09.04.2024 по 25.06.2024 = 28699,92 грн.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі (до якої також відноситься і компенсація за невикористану відпустку), сума яких на день подання позову становить 153464,96 грн, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1534,64 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн за позовні вимоги про стягнення одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, загальний розмір позовних вимог в цій частині позову після уточнення позову складав 63625,93 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог в цій частині позову в сумі 1059,44 грн. (із розрахунку: 55653,73грн х 1211,20грн : 63625,93грн = 1059,44 грн).

На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , інтересах якого діє ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: 85310, м.Родинське м.Покровська Донецької області, вул.Перемоги, 9, код ЄДРПОУ 31599557, про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019 року по грудень 2023 року включно після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 153464 (сто п`ятдесят три тисячі чотириста шістдесят чотири) грн 96 коп., вихідну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 26953 (двадцять шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят три) грн 81 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 09.04.2024 по 25.06.2024 в сумі 28699 (двадцять вісім тисяч шістсот дев`яносто де`ять) грн 92 коп. та судовий збір в сумі 1059 (одна тисяча п`ятдесят дев`ять) грн 44 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір в розмірі 1534 (одна тисяча п`ятсот тридцять чотири) грн 64 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 01.07.2024.

Суддя О.А. Рибкін