КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/9832/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є.П. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О. В., Нежури В. А.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Шпакович О. В. та Даниленко В. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Назаренко Світлани Миколаївни, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Саадулаєва А. І.

від 13.02.2024 року

у цивільній справі № 761/20128/22 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 ,

про встановлення факту шлюбних відносин, визнання майна спільною власністю, зміни черговості спадкування

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивачка звернулась в суд із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги ти, що в 1981 році ОСОБА_2 познайомилася з нині померлим ОСОБА_4 та з того часу почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина на квартирі, яку винаймали. Від попереднього шлюбу ОСОБА_4 мав доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача та ОСОБА_4 народилася дочка - ОСОБА_3 . З 1983 року позивач та ОСОБА_4 проживали в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить позивачу. Разом з тим, місце проживання ОСОБА_4 було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначала, що із ОСОБА_4 почали проживати однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ще з 1981 року. Під час спільного проживання вели спільно господарство та здійснювали спільні витрати, придбавали майно спільними коштами та здійснювали його покращення спільною працею в інтересах сім`ї, спільно брали участь у витратах на утримання житла та його ремонт, загалом, мали усталені відносини, притаманні подружжю. Після смерті ОСОБА_4 всі дії щодо його поховання здійснювались за кошти і зусиллями позивача.

Під час спільного проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_4 , ними було набуто наступне майно: земельну ділянку площею 0,283 ґа та збудований на ній будинок АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 (та проведено капітальний ремонт); автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску; депозитні вклади в ПАТ «КБ «ГЛОБУС»; АТ «БАНК СІЧ»; АБ «УКРГАЗБАНК»; АТ «БАНК ФОРВАРД» та в період СРСР - в АТ «Ощадбанк».

Також зазначала, що у власності ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, був житловий будинок АДРЕСА_5 , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 га. Спільними зусиллями та за спільні кошти позивачки та ОСОБА_4 було проведено у вказаному будинку капітальний ремонт (внутрішній та зовнішній). Спільними коштами здійснювалися (та здійснюються по цей час) сплати обов`язкових платежів щодо цього майна.

Стверджувала, що починаючи з 1985 року ОСОБА_4 тяжко хворів, а в останні роки життя хвороби прогресували, що призвело до його смерті. Згідно довідки № 443 від 17.11.2020 про причину смерті, яка видана Київською міською клінічною лікарнею, причина смерті - хвороба, пов`язана з вірусом COVID-19, цукровий діабет.

Враховуючи той факт, що позивач протягом всього спільного проживання з померлим ОСОБА_4 (близько 35 років), а, особливо, останні декілька років до його смерті, коли хвороба прогресувала, піклувалася про його благополуччя, надавала йому невідкладну допомогу, яка носила як матеріальне так і нематеріальне (душевне) вираження, зважаючи на викладені вище в позовній заяві обставини, позивач переконана, що наявні всі підстави для задоволення позовних вимог в частині одержання позивачем права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги спадкування.

З огляду на наведене, просила: 1. Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з 1981 року по 17.11.2020 р.

2. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) наступне майно:

- земельну ділянку площею 0,283 гектарів та побудований на ній будинок АДРЕСА_3 ;

- будинок АДРЕСА_5 та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011;

- квартиру АДРЕСА_4 ;

- ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 ;

- на усі депозитні вклади, які були відкриті на ім`я ОСОБА_4 .

3. Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

- 1/2 земельної ділянки площею 0,283 ґектарів та 1/2 побудованого на ній будинку АДРЕСА_3 ;

- 1/2 будинку АДРЕСА_5 , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011;

- 1/2 квартири АДРЕСА_4 ;

- 1/2 автомобіля ВАЗ 2105, 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 ;

- 1/2 депозитних вкладів, які були відкриті на ім`я ОСОБА_4 .

4. Визнати за ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ) разом із спадкоємцями першої черги спадкування.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року по 17.11.2020.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Назаренко С.М., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у позовних вимогах про визнання майна спільною сумісною власністю та зміни черговості спадкування скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що висновки суду можливо й відображають усталену судову практику щодо таких правовідносин, проте не є справедливими по відношенню до позивача, адже саме вона здійснювала розгляд за ОСОБА_4 та по день його смерті, доглядала за ним, супроводжувала на обстеження в медичні заклади, перевозила на автомобілі, оскільки ОСОБА_4 в останні роки життя не міг перебувати за кермом та користуватись міським транспортом, ОСОБА_4 фізично не в змозі був самостійно здійснювати ті чи інші повсякденні дії в побуті, які притаманні здоровій людині, що свідчить про те, що стан здоров`я ОСОБА_4 в останні роки його життя можна охарактеризувати як безпорадний, що підтверджується даною до позову медичною документацією. Вказане також не було спростовано і стороною відповідача в суді першої інстанції. Висновок суду про відсутність підстав для зміни черговості спадкування вважає необґрунтованим, а аргументи позивача щодо заявлених вимог у задоволенні яких було відмовлено, залишені судом поза увагою

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

У судове засідання, що було відкладене за клопотання скаржника у зв`язку із неможливістю його явки, скаржник не з`явися, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений засобами електронного суду.

Представники відповідача ОСОБА_1 - адвокати Шпакович О. В. та Даниленко В. В., проти задоволення апеляційної скарги заперечили, вважають висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову законними і обґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку та додатково електронною поштою.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників відповідача ОСОБА_1 - адвокатів Шпакович О. В. та Даниленко В. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2004 року по 17.11.2020.

У вказаній частині судове рішення не оскаржується і апеляційним судом не переглядається.

Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 09.03.1999 року ОСОБА_4 оформлено право власності на земельну ділянку площею 0,283 ґа у АДРЕСА_3 , про що отримано державний акт на право приватної власності № 052284 (т.1, а.с 29-30).

За вказаною адресою на ім`я ОСОБА_4 також зареєстрований житловий будинок, про що 04.12.1996 року на підставі рішення сільської ради від 12.11.1996 р. видано свідоцтво про право особистої власності (т. 1, а.с. 29, 30 зворот,) .

Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_5 та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № :01:005:0011, право власності за ОСОБА_4 зареєстроване 23.06.2008 р., на підставі свідоцтва про право на спадщину серії Р № 2120 від 11.11.1998 року.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1994 року, квартира АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі розпорядження (наказу) від 18.01.1994 року № 7389.

Як вбачається із копії технічного паспорту автомобіля серії НОМЕР_3 , автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 23.06.1989 року.

Відмовляючи у визнанні зазначеного вище майна спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що майно було придбано ОСОБА_4 до 01 січня 2004 року, тобто до встановленого факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, доказів на підтвердження відкритих за період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2020 ОСОБА_4 депозитних рахунків в банківських установах не надано, та дійшов висновку про недоведеність позовних.

Колегія погоджується із судом першої інстанції у цій частині з огляду на наступне.

Перелічене майно набуто до 01.01.2004 року, а отже правовий режим спільної сумісної власності осіб, що перебували у фактичних шлюбних відносинах, на нього не поширюється. Спір щодо такого майна, має вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 01.01.2004 р., було визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже у межах вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності майна набутого особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою до 01.01.2004 року, підлягає доведенню що: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

Позивачкою фактів придбання зазначеного вище майна внаслідок спільної праці, або на підставі письмової угоди, не доводила, доказів докладання спільних із ОСОБА_4 трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства не подавала, з огляду на що, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення таких вимог про визнання майна спільною власністю та його поділ.

Щодо вимог про визнання спільною сумісної власністю банківських вкладів, колегія суддів також погоджується із судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, адже, позивачем не доведено відповідних обставин, як то часу відкриття рахунків, їх ідентифікаційних ознак, періоду дії, суми внесених грошових коштів, участі позивача у внесенні грошових коштів тощо.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги спадкування, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21) 21 вересня 2022 року у справі № 524/3363/19 (провадження № 61-13916св21).

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги спадкування, не підлягає задоволенню, з тих підстав, що є похідною вимогою від попередніх, адже ураховуючи висновки суду про доведеність фактичного проживання позивачки із померлим ОСОБА_4 на момент смерті, доведенню позивачкою підлягала саме існування сукупності таких юридичних фактів як 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів.

З матеріалів справи убачається, що померлий ОСОБА_4 , дійсно мав деякі хвороби, зокрема цукровий діабет, проте матеріали даної справи не містять та позивачем не надано належних, допустимих письмових (медичних) доказів (медичну довідку тощо) на підтвердження перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона тривалий час опікувалась спадкодавцем та надавала допомогу, не може бути достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України, без установлення сукупності усіх юридичних фактів, обумовлених даною нормою, зокрема щодо факту перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Отже, позовні вимоги про зміну черговості спадкування не підлягають задоволенню із наведених вище підстав, з огляду на що, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає зміні та викладенню у редакції цієї постанови.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, за виключенням позовних вимог про зміну черговості спадкування. Доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження в частині неналежного обґрунтування судом першої інстанції підстав відмови у задоволенні вимог про зміну черговості спадкування.

В іншій частині доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції,

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині вирішення позовних вимог про зміну черговості спадкування із викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, залишається без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Назаренко Світлани Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2024 року у частині вирішення позовних вимог про зміну черговості спадкування змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13.02.2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постави складений 11 липня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О.В. Желепа

В. А. Нежура