ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1312/24 Справа № 199/7139/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Гриценко Д. на рішення Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки і скасування рішення державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що 18 квітня 2007 року вона, як продавець, і її племінник ОСОБА_2 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Однак за цим договором право власності за ОСОБА_2 зареєстровано не було, оригінал вказаного договору ніколи йому не передавався. 18 квітня 2007 року ОСОБА_2 передав квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року, прийнятим державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О.В., за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на підставі цього рішення державного реєстратора, індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію іпотеки та обтяження на зазначену квартиру (як підстави виникнення іпотеки та обтяження зазначено договір: іпотеки, серія та номер: 325, виданий 18 квітня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Гупало К. В., реєстр № 720).

У Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про обтяження квартири та про перебування вказаної квартири в іпотеці були відсутні, фактично іпотека та обтяження квартири були зареєстровані лише 26 лютого 2019 року. Листом КП «Дніпровське МБТІ» ДМР від 20 січня 2020 року № 602 підтверджується, що станом на 31 грудня 2012 року їй на праві власності належить нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Вказувала, що жодних договорів купівлі-продажу нерухомого майна після 01 січня 2013 року вона не укладала. Посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру не було зареєстровано за ОСОБА_2 , що, на її переконання, виключає можливість відчуження ним спірної квартири та свідчить про те, що вона не могла бути предметом іпотеки, вважала, що приватний нотаріус Гупало К. В. безпідставно посвідчила договір іпотеки від 18 липня 2007 року, не перевіривши наявність реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , за відсутності витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, отримання якого було обов`язковим в силу приписів пункту 38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Оскільки в Державному реєстрі речових прав була відсутня інформація про зареєстровані речові права та їх обтяження на спірну квартиру, зокрема інформація про власника квартири та про наявні обтяження, в тому числі іпотеку, то державний реєстратор ОСОБА_3 повинна була звернутись до БТІ для отримання вказаної інформації. Державний реєстратор Волос О. В., яка зареєструвала за відповідачем право власності на спірну квартиру, яка є її єдиним житлом, порушила статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Просила визнати недійсним договір іпотеки квартири, укладений 18 квітня 2007 року між ОСОБА_2 , як іпотекодателем, та ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 720; визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного КП «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О. В.; припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року рішення Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки і скасування рішення державного реєстратора скасовано та справу у цій частині передано до суду першої інстанції на новий розгляд з тих підстав, що у матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації правочину-договру купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2007 року,укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45704395 від 26 лютого 2019 року, прийняте державним реєстратором Обласного КП «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Волос О. В. відмовлено.

Рішенням Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на те, що18 квітня 2007 року ОСОБА_1 як продавець, і її племінник ОСОБА_2 , як покупець, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Однак за цим договором право власності за ОСОБА_2 зареєстровано не було, оригінал вказаного договору ніколи йому не передавався, а тому квартира не могла бути предметом іпотеки. Відповідно до інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій договір іпотеки, що підлягає реєстрації, посвідчується за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно,що відчужується або заставляється,та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно..Отже нотаріус безпідставно посвідчила договір іптеки,не перевіривши наявність реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 ..

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання , проведене в режимі відеоконференції, з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Гриценко Д.В.. ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином на сайті судової влади, оскільки місце проживання його невідоме, зі слів представника позивача виїхав за кордон.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено підстави для визнання недійсним договору іпотеки, а також вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора, як похідних.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що не оспорюється позивачем. Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 18 квітня 2007 року, було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. за реєстровим номером 717 та зареєстровано того ж дня в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний номер 2035150 (а. с. 10).

Того ж дня, 18 квітня 2007 року, між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке перейменовано у АТ «СЕНС БАНК», та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 18 квітня 2007 року № 43/03-7 надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 58,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18 квітня 2007 року було внесено запис про державну реєстрацію іпотеки на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_2 , а іпотекодержателем є АТ

«Альфа-Банк» та заборона відчуженя об`єкта нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 18.04.2007 року (а. с. 15-20,97 т.1).

Листом від 20.01.2020 року за №602 начальник КП »Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» повідомив, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право приватної власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 .. 20.03.2007 року ОСОБА_1 було видано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу. Реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно за будь-якою іншою особою станом на 31.12.2012 року комунальним підприємством не проводилася.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що не оспорюється позивачем. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. за реєстровим номером 717 та зареєстровано того ж дня в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний номер 2035150 (а. с. 10 т.1 та 153 т.2).

Крім того, 18 квітня 2007 року придбану ОСОБА_2 квартиру було передано на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотарісом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В., в іпотеку Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань по кредитному договору. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18 квітня 2007 року було внесено запис про державну реєстрацію іпотеки на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_2 , а іпотекодержателем є АТ «Альфа-Банк» та заборона відчуженя об`єкта нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 18.04.2007 року (а. с. 15-20,97 т.1).

Зазначене свідчить про настання реальних наслідків оспорюваного правочину.

На момент вирішення даного спору договір купівлі-продажу квартири не оспорювався та недійсним не визнано.

Таким чином встановлено, що при укладанні договору іпотекибули додержані в момент вчинення правочину сторонами вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним договору іпотеки не встановлено.

Доводи про те, що ОСОБА_2 на момент укладання договору іпотеки не був власником спірної квартири, оскільки не зареєстрував своє право власності на квартиру спростовуються встановленими обставинами.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У частині першій статті 210 ЦК України (у редакції, чинній на момент вчинення договору ) передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зазначено: «якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України.

Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».

Встановлено, що 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К. В. за реєстровим номером 717 та зареєстровано того ж дня в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний номер 2035150, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.153 т.2).

Таким чином право власності в ОСОБА_2 , як набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникло з моменту державної реєстрації такого договору як правочину, тобто з 18 квітня 2007 року незалежно від того, чи здійснив він в подальшому державну реєстрацію свого права власності. За таких обставин він міг розпорядитися належним йому на праві власності нерухомим майном на свій розсуд.

При наявності державної реєстрації договору іпотеки як правочину у приватного нотаріуса були відсутні підстави для відмови в нотаріальному посвідченні договору іпотеки.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що оспорюваний договір іпотеки є недійсним, оскільки його було посвідчено приватним нотарісом ОСОБА_4 з порушенням діючого законодавства без перевірки реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 . Зазначені доводи не знайшли свого підтвердження. Інших підстав для визнання договору іпотеки недійсним не наведено.

Іпотечний договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору має свої наслідком визнання такого договору нікчемним.

Оскільки в момент вчинення договору іпотеки іпотекодавець був власником, а підстави недійсності мають існувати в момент вчинення правочину, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстав для визнання такого правочину недійсним немає.

Факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення оспорюваного договору іпотеки також не впливає на його дійсність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).

Керуючись ст. ст. 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Гриценко Д. залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровськогорайонного суду міста Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: