Справа № 464/233/24 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю. Л.
Провадження № 22-ц/811/1503/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Цьони С.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу, у якому просив стягнути зі згаданого відповідача 5 992 грн. 09 коп., а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 17.10.2020 року в результаті зіткнення транспортного засобу «Renault», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 з тролейбусом «Електрон», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », мала місце дорожньо-транспортна пригода, винним у якій є постановою суду визнано відповідача ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахованою у ПрАТ «УПСК», яке на виконання полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/0225196, яким був забезпечений транспортний засіб «Renault», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , і здійснило здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 5 992 грн. 09 коп.

ПрАТ «УПСК» звернулося до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування збитків в порядку регресу, однак така вимога була залишеною без відповіді.

03.03.2023 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір цесії №03/03/2023 про відступлення права вимоги, зокрема - і у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за полісом № АР/0225196 від 23.04.2020 року (а.с. 1-3).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 48-50).

Вищезгадане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду про те, що позивачем не підтверджено факт набуття права регресної вимоги до відповідача, вважає «помилковими та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства», покликаючись на те, що у випадку наявності у суду сумнівів щодо набуття позивачем прав вимоги до відповідача, суд «має право витребувати той чи інший доказ (документ/оригінал) у Позивача».

Покликається на те, що позивачем не було надано доказів до суду першої інстанції у зв`язку з тим, що такі «містять конфіденційну та комерційну інформацію» (а.с. 57-58).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою (отримана сторонами 17-24.05.2024 року; а.с. 66-70), запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 65).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина 4 статті 82).

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що позивачем не доведено виконання ним умови, яка є передбаченою пунктом 4.2 Договору цесії № 03/03/2023 про відступлення права вимоги, укладеного 03.03.2023 року між ПрАТ «УПСК» та позивачем (апелянтом), а саме: підтвердження перерахування позивачем грошових коштів на рахунок ПрАТ «УПСК», у якості плати за відступлення права грошової вимоги до боржників.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення також міститься посилання на судові рішення по аналогічній справі, а саме - № 462/6751/21: також за позовом ОСОБА_1 до боржника ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», підставою для звернення до суду у якій також слугував Договір цесії, який було укладено між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_1 02.08.2021 року.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 17 травня 2022 року ОСОБА_1 у задоволенні вищезгаданого позову було відмовлено: з тих підстав, що позивачем не було надано доказів на виконання умов п. 3.1.3 договору цесії №02/08/2021 про відступлення права вимоги від 02.08.2021 року, а саме підтвердження перерахування позивачем грошових коштів на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», у якості плати за відступлення права грошової вимоги до боржників, що позбавляє суд можливості перевірити чи набув позивач право вимоги до відповідача на підставі договору цесії №02/08/2021 про відступлення права вимоги.

26 жовтня 2023 року постановою Львівського апеляційного суду вищезгадане рішення Залізничного районного суду міста Львова від 17 травня 2022 року було залишено без змін. Як вбачається з мотивувальної частини згаданої постанови, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на згадане рішення без задоволення, повністю погодився з вищенаведеними висновками суду першої інстанції (а.с. 71-73).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).

А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другоїп`ятої статті 13 цього Кодексу.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

З позовом до суду у даній справі (№ 464/233/24) ОСОБА_1 звернувся до суду вже після 26 жовтня 2023 року, а саме: 09 січня 2024 року. Тобто, на день звернення до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 позивачу вже добре була відомою позиція судів першої та апеляційної інстанцій щодо обсягу доказування у справах такої категорії та доказів, які необхідно подавати до суду в обґрунтування заявлених позовних вимог про відшкодування шкоди в порядку регресу, однак ці обставини позивачем було проігноровано.

За наведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно того, що у випадку наявності у суду сумнівів щодо набуття позивачем прав вимоги до відповідача, суд «має право витребувати той чи інший доказ (документ/оригінал) у Позивача», до уваги прийматися не можуть.

Так само, як не можуть прийматися до уваги доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що «платіжне доручення про оплату ціни Договору» містить «конфіденційну та комерційну інформацію», оскільки апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, за якими саме ознаками наведена у платіжному дорученні інформація відноситься до інформації, яку чинним законодавством віднесено до «конфіденційної» та/чи «комерційної».

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2024 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 5 992 грн. 09 коп. майнової шкоди в порядку регресу.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 5 992 грн. 09 коп., що станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 5 992 грн. 09 коп., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 частина 3 пункт 2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 квітня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 29 липня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.