П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2024 року

м. Рівне

Справа № 161/7891/23

Провадження № 22-ц/4815/277/24

Головуючий у Демидівському районному суді

Рівненської області: суддя Мельник Д.В.

Час, дата і місце проголошення рішення

суду першої інстанції

(вступна та резолютивна частини): 13 год. 02 хв.

22 листопада 2023 року в смт. Демидівка

Дубенського району Рівненської області

Повний текст рішення складено: 01.12.2023

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Орган опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області;

відповідач: ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:

позивача - ОСОБА_2 ;

відповідача - адвокат Солтисюк Андрій Петрович;

за участі: представник Органу опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області - Загоруйко Аліна Михайлівна,

розглянувши відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області на рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Органу опіки і піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року в суд звернувся Орган опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області (далі - Орган опіки та піклування) до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав щодо його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення на його утримання на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 3 000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Мотивуючи свої вимоги, зазначалося, що у Службі у справах дітей Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненського області з 22 листопада 2016 року на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, перебуває малолітній ОСОБА_3 . Мати дитини померла, а батько відбував покарання в місцях позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення. Розпорядженням голови Демидівської районної державної адміністрації від 30.11.2016 №300 над дитиною встановлено опіку, а опікуном визначено бабу по лінії матері - ОСОБА_4 , яка самостійно виховує і утримує дитину. При цьому відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, застосовував щодо дитини психологічне та фізичне насильство, не забезпечує здобуття дитиною загальної середньої освіти.

Рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити його ставлення, як батька, до виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків щодо виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що позбавлення батьківських прав особи слід розглядати як виключний та надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Натомість досліджені докази не підтвердили необхідності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його сина.

У вимозі про стягнення аліментів суд відмовив через те, що її відповідно до ч.3 ст.166 СК України необхідно застосовувати у разі позбавлення батьківських прав особи, тобто є похідною вимогою. При цьому суд встановив й недотримання відповідачем ОСОБА_1 належних умов матеріального забезпечення дитини та спілкування з нею, а тому вважав за доцільне попередити його про зміну ставлення до виховання дитини і покласти контроль за виконанням батьківських обов`язків на Орган опіки та піклування.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликався на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, стверджував, що у вироку Демидівського районного суду Рівненської області від 11 серпня 2017 року наведено психологічно травмуючі події з життя дитини, а саме те, як він був свідком бійок батька з його покійною мамою. Тим паче, дитина була свідком нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 його матері, в результаті яких вона померла. У дитини відсутня прихильність до батька, у зв`язку з тим, що він своєю поведінкою переклав обов`язок утримання та виховання свого сина на інших осіб - спочатку на матір ОСОБА_5 , а пізніше - на бабу ОСОБА_4 . При цьому судом з`ясовувалась думка дитини, стосовно якої ОСОБА_1 потрібно позбавити батьківських прав, тому що він залишив її без мами. Крім того, рішенням виконавчого комітету Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області №26 від 27.04.2023 затверджено висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, але суд безпідставно не погодився з ним через недостатність обґрунтувань. Хоча при прийнятті відповідного рішення Органом опіки та піклування було враховано саме інтереси дитини, взято до уваги інформацію зі школи, державних органів за місцем реєстрації та фактичного проживання відповідача та допитано дитину. Наведені у висновку обставини також підтверджено письмовими доказами, зокрема, дослідженими в судовому засідання актами та характеристикою на малолітнього ОСОБА_6 , відповідно до яких відповідач не цікавиться навчанням сина, а також показаннями свідків. Звертав увагу на те, що відповідач фактично переклав свій обов`язок щодо виховання, утримання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти на ОСОБА_4 і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

З наведених спонукань просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовну заяву Органу опіки та піклування задовольнити і позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 гривень щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, розпочинаючи з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча про це було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). Протягом часу з 17 листопада 2021 року по 19 січня 2023 року відповідач відбував покарання в Державній установі "Городоцький виправний центр(№13)", умовно-достроково звільнений з установи 19 січня 2023 року на невідбутий термін покарання - 01 рік 11 місяців 01 день (а.с.13).

Розпорядженнями голови Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області №300 від 30.11.2016 та №293 від 22.11.2016 малолітньому ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а опікуном призначено ОСОБА_4 (а.с.14,15).

Умови проживання малолітнього ОСОБА_1 в селі Малеве Дубенського району Рівненської області, відповідно до письмового акту від 29.03.2023, є належними(а.с.29).

Відповідно до характеристики Опорного закладу Малівський ліцей Боремельської сільської ради Дубенського району №10 від 13.03.2023 ОСОБА_3 навчається у даному навчальному закладі у п`ятому класі. ОСОБА_6 характеризується з позитивної сторони, виховує його баба - ОСОБА_4 . Також вказано про те, що ОСОБА_1 не цікавиться життям та успіхами сина, жодного разу в школу не з`являвся, не виходив на контакт з класним керівником та дирекцією закладу (а.с.22).

З акту обстеження умов проживання №71 від 10.03.2023 вбачається, що відповідач фактично проживає в селі Лаврів Луцького району Волинської області. В житловому будинку чисто та є всі умови для проживання дитини. Під час обстеження умов проживання ОСОБА_1 повідомив про те, що після звільнення з місць позбавлення волі постійно хворіє і не готовий утримувати дитину. Він планує відвідати дитину (а.с.30).

У виданій Боратинською сільською радою Луцького району Волинської області характеристиці, тобто за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 , зазначено, що він до адміністративної відповідальності не притягувався, заяви та скарги відносно нього не надходили, на території сільської ради не працює (а.с.31).

За місцем реєстрації проживання в селі Малеве Дубенського району Рівненської області ОСОБА_1 характеризується з негативної сторони, часто вживав спиртні напої, вчиняв фізичне насильство щодо своєї дружини, внаслідок чого вона померла. На зауваження виконкому органу місцевого саморвядування ОСОБА_1 не реагував, був засуджений у 2016 році за вбивство дружини (а.с.32).

Рішенням виконавчого комітету Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області №26 від 27.04.2023 затверджено висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав а ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_3 (а.с.17). У цьому висновку вказується, що ОСОБА_1 негативно зарекомендував себе за період проживання на території Боремельської сільської ради, а саме часто вживав алкогольні напої. ОСОБА_1 вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_7 фізичне насильство, в результаті чого вона померла. Поведінка ОСОБА_1 негативно вплинула на фізичний та психологічний стан ОСОБА_3 , який відмовляється зустрічатися з батьком. ОСОБА_1 перебуває у складних життєвих обставинах, які негативно можуть вплинути на дитину. Він проживає окремо від дитини, не піклується про неї і таким чином ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому Орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина(а.с.18).

Крім того, судом попередньої інстанції взято до уваги показання свідків, згідно з якими неповнолітній ОСОБА_6 не бажає спілкуватися з батьком та відмовляється від його матеріальної допомоги. Також на підставі цих свідчень суд встановив, що відповідач був на побаченнях з сином у березні 2023 року в навчальному закладі і за місцем проживання дитини.

Спірні відносини виникли з приводу ухилення відповідача від обов`язку по вихованню своєї дитини - ОСОБА_3 .

Згідно з частиною третьої ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Норма статті 7 СК України визначає необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами першою-другою ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частиною першою ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Питання про позбавлення батьківських прав необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Між тим, як підстави позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав Сімейний кодекс України передбачає їхню винну протиправну поведінку, що виражається в різних формах, вичерпний перелік яких міститься в пунктах 3, 6 частині першій статті 164 цього Кодексу. До них, зокрема, належать:

- жорстоке поводження з дитиною (пункт 3), яке проявляється у будь-яких формах фізичного, психологічного, сексуального або економічного насильства над дитиною, зокрема домашнього насильства, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо і зазначені чинники повинні мати системний та постійний характер як кожен окремо, так і в сукупності, розцінювати їх як ухилення від виховання дитини можна лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;

- засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункт 6). До умисних злочинів щодо дитини можна віднести замах на вбивство, намагання довести або доведення до самогубства, нанесення тілесних ушкоджень, побої, катування, зараження венеричною хворобою, зґвалтування, залишення в небезпеці тощо.

По даній формі винної поведінки батьків необхідно враховувати такі обставини.

По-перше, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні при здійсненні злочину батьками через необережність (наприклад, випадкове заподіяння шкоди здоров`ю дитини під час гри, при домашніх роботах тощо). Тому вкрай важлива кваліфікація скоєного.

По-друге, слід мати на увазі, що згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Тобто особа, що вчинила такого роду злочини, не може бути носієм батьківських прав та обов`язків, захищати права своїх дітей, представляти їх інтереси. Однак позбавлення батьківських прав на цій підставі можливе лише після вступу в силу відповідного судового вироку.

По-третє, яке є істотним для вирішення спірних правовідносин, винність батьків (одного з батьків) у вчиненні злочину не відносно дітей не може бути підставою для позбавлення їх (його) батьківських прав.

При цьому Сімейним кодексом України визначено випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про них йдеться у частині першій статті 170, і вони охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені норми матеріального права та взявши до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведена, дійшов обґрунтованого висновку про те, що поведінка відповідача відносно свого сина свідчить про волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки. В матеріалах справи відсутні фактичні дані, які негативно характеризують ставлення батька саме до свого сина, зокрема, як на це посилається позивач, про жорстоке поводження, насильство, застосування недопустимих методів виховання тощо.

Колегія суддів погоджується з судом, що показання свідків не спонукали до висновку про умисне, свідоме невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Навпаки, свідок ОСОБА_8 , який є рідним братом ОСОБА_3 , та проживає спільно з ним у селі Малеве Дубенського району, показав, що йому не відомі факти протиправної поведінки ОСОБА_1 щодо свого сина ОСОБА_6 .

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

З огляду на недоведеність умисного нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками, враховуючи його позицію, а саме заперечення проти позову, намагання підтримувати зв`язок з дитиною, суд попередньої інстанції правильно визнав, що такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, безсумнівно, буде невиправданим.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються ст. 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано необхідним у демократичному суспільстві, воно повинно бути обґрунтовано гострою соціальною необхідністю. Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Тому, на переконання апеляційного суду, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо.

Окрім того, колегія суддів зважає на те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49).

Суд при вирішення відповідного спору може не погодитися з висновком Органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст. 19 СК України). Також суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст. 171 СК України).

Всупереч аргументів автора апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо застосування цих норм сімейного права.

Суд правильно звернув увагу і на те, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності та перебував у місцях позбавлення волі, у зв`язку із чим фактично був позбавлений можливості приймати активну участь у житті та вихованні дитини, однак, як зазначалось, врахуванню підлягає те, що він висловив свій намір у зв`язку із усіма його життєвими обставинами змінити поведінку щодо дитини в кращий бік.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами.

Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування Боремельської сільської ради Дубенського району Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2024 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків