ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 635/7637/23
Номер провадження 22-ц/818/2802/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Кружиліної О.А., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2024 року в складі судді Савченка Д.М. у справі № 635/7637/23 за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Пекареніна Андрія Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів, в якому просив:

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, виплачені в рахунок авансу у розмірі 50 000 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 19 091,33 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 554,79 грн, всього 72646 грн. 12 коп.;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, за спричинену моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, виплачені в рахунок авансу у розмірі 50 000 грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 19 091 грн 33 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 554 грн 79 коп., всього 72646 грн 12 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування спричиненої моральної шкоди у розмірі 20000 грн, а також суму судового збору в розмірі 4562 грн 81 коп.

29 лютого 2024 року адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив у порядку ч. 8 ст.141 ЦПК України долучити докази понесених витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Заява мотивована тим, що рішенням Харківського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено повністю. Позивач поніс витрати на правничу допомогу по розгляду даної справи у розмірі 10000,00 грн, про що позивачем зазначалось у позовній заяві та уточненій позовній заяві. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача до заяви додано копію договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію акту прийняття-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію ордеру серії АХ №1174612 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1480 від 26 жовтня 2018 року.

Додатковим заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Пекареніна Андрія Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у суду відсутні підстави для задоволенні заяви адвоката Пекареніна А.А. про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки останнім під час розгляду справи не було заявлено відповідної заяви щодо судових витрат, а поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не є заявою щодо судових витрат в розумінні частини 8 статті 141 ЦПК України.

17 червня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторона позивача вважає безпідставним висновки суду першої інстанції про те, що стороною позивача до закінчення судових дебатів не зроблено заяви про те, що він просив стягнути на його користь з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, а також не зроблено заяви про те, що докази витрат на оплату послуг адвоката будуть надані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, адже такі висновки спростовуються матеріалами справи, зокрема, позовною заявою та заявою про уточнення позовних вимог. Оскільки і в позовній заяві і в уточненій позовній заяві сторона позивача просила провести розподіл судових витрат. Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ухвалення додаткового рішення, адже у разі залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без задоволення, суд постановляє ухвалу, а не додаткове рішення. Тому вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання щодо ухвалення додаткового рішення.

ФОП ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 12 вересня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Позивач ОСОБА_1 судова повістка в електронному вигляді про розгляд справи отримана 05 серпня 2024 року (а.с.137);

Відповідач ФОП ОСОБА_2 викликався до суду, відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с.136).

28 серпня 2024 року надійшло клопотання від адвоката Пекареніна А.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.138).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, подаючи у серпні 2023 року до суду першої інстанції позовну заяву, просив провести розподіл судових витрат (а.с.10). Вказував, що орієнтовний розмір судових витрат на даний час становить 13757 грн 60 коп. Вказана сума складається із можливих понесених витрат зі сплати судового збору (3757,60 грн) та витрат на правову допомогу (10000,00 грн) (а.с.9).

В уточненій позовні заяві просив провести розподіл судових витрат та зазначив, що орієнтовний розмір судових витрат на даний час становить 13757 грн 60 коп. Вказана сума складається із можливих понесених витрат зі сплати судового збору (3757,60 грн) та витрат на правову допомогу (10000,00 грн) (а.с.39-40).

29 лютого 2024 року адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив у порядку частини 8 статті 141 ЦПК України долучити докази понесених витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн (а.с.86-95).

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача до заяви додано копію договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію акту прийняття-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію ордеру серії АХ №1174612 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН №1480 від 26 жовтня 2018 року (а.с.89-94).

Відповідно до договору про надання правової допомоги №49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року адвокат Пекаренін А.А. зобов`язався надати правову допомогу ОСОБА_1 за відповідним дорученням останнього (а.с.89-91).

Відповідно до пункту 1 Договору, в порядку та умовах, визначених цим договором адвокатське об`єднання приймає доручення на участь в будь-яких кримінальних, цивільних, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення в якості представника (адвоката, захисника) клієнта незалежно від процесуального статусу клієнта, а клієнт зобов`язується сплатити адвокатському бюро гонорар та відшкодувати понесені витрати у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно з пункту 6.3 Договору, клієнт сплачує/передає на користь Адвокатського бюро в якості винагороди за досягнення бажаного для клієнта результату виконання доручення гонорар визначений в акті наданих послуг до цього Договору.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року (далі Акту) (а.с.92), надано послуги ОСОБА_1 на загальну суму 10000,00 (десять тисяч гривень), що складається з:

1. надання консультацій - 2000 грн;

2. аналіз судової практики за аналогічними справами - 2000 грн;

3. складання позовної заяви про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за невиконання договору від 15 лютого 2021 року щодо виготовлення сходів - 4000 грн;

4. роздруківка позовної заяви з додатками, оформлення належним чином для подачі до суду позовної заяви з додатками, направлення до Харківського районного суду Харківської області позовної заяви з додатками про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за невиконання договору від 15 лютого 2021 року щодо виготовлення сходів.

Відповідно до Акту, а саме пункту 2 Сторони домовилися, що ОСОБА_1 зобов`язується здійснити оплату за цим актом до 30 вересня 2024 року.

Клієнт не має претензій щодо якості наданих послуг Адвокатським бюро «Андрія Пекареніна». Цей Акт є підставою для проведення взаємних розрахунків між Адвокатським бюро «Андрія Пекареніна» та ОСОБА_1 (пункти 3, 4 Акту)

Додатковим заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Пекареніна Андрія Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат у цивільній справі, послався на те, що у суду відсутні підстави для задоволенні заяви адвоката Пекареніна А.А. про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки останнім під час розгляду справи не було заявлено відповідної заяви щодо судових витрат. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не є заявою щодо судових витрат в розумінні частини 8 статті 141 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі статтею 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Виходячи зі змісту частини 8 статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини 1 статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, справа розглядалась судом за відсутності учасників справи, а тому суд першої інстанції не звернув уваги на те, щоу позовні заяві від 28 серпня 2023 року та в уточненій позовній заяві від 01 вересня 2023 року позивачем ОСОБА_1 порушено питання про розподіл судових витрат та зазначено орієнтований розрахунок суми судових витрат на правову допомогу.

29 лютого 2024 року, в межах строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України, представник позивача адвокат Пекаренін А.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та про стягнення витрат на правову допомогу, з додатками на її обґрунтування.

Отже, представником позивача виконано передбачену частиною 8 статті 141 ЦПК України умову, а саме зроблено відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Рішення суду у даній справі ухвалене 21 лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Заява про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення судових витрат на правову допомогу та докази на підтвердження їх розміру подано до суду 29 лютого 2024 року через канцелярію суду першої інстанції.

З врахуванням того, що рішення ухвалено судом першої інстанції за відсутності учасників справи, то датою рішення є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 268 ЦПК України) 23 лютого 2024 року, заява про ухвалення додатково рішення подана до канцелярії суду 29 лютого 2024 року, тобто у межах строку передбаченого частиною 2 статті 270 ЦПК України.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує точка зору, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частини 1 статті 29 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону №5076-VI).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також при вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України суд повинен врахувати, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, дії сторони щодо досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. При визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в пункті 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, пункті 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 27 липня 2022 року по справі № 686/28627/18 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Із матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 у даній справі представляє адвокат Пекаренін А.А., який діяв на підставі договору про надання правничої допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року та ордеру.

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу адвокатом Пекареніним А.А. надано: копію договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію акту прийняття-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № 49-Ф/23 від 05 жовтня 2023 року, копію ордеру серії АХ № 1174612 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії РН № 1480 від 26 жовтня 2018 року.

Отже, відповідачем належним чином виконані вимоги частини 8 статті 141 ЦПК, а саме: надано суду докази на підтвердження розміру витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи, натомість суд першої інстанції вказаних доказів не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим тлумачення судом першої інстанції положення частини 8 статті 141 ЦПК України.

Також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналіз викладених вище норм права дає підстави для висновку, що відмовляючи в ухваленні додаткового рішення у справі, суд першої інстанції підійшов до розгляду заяви занадто формально.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною 3 статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення заяви представника позивача - адвоката Пекареніна А.А. про ухвалення додаткового рішення з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, стосовно якої подано заяву представником позивача адвокатом Пекареніним А.А. не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг (надання консультації, аналіз судової практики по аналогічним справам, складання процесуальних документів) з урахуванням часу здійснення представництва.

Враховуючи фактичні обставини справи, керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності до предмета спору (частини 3 статті 141 ЦПК України), а також враховуючи критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне заяву представника позивача - адвоката Пекареніна А.А. про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково та відшкодувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу понесених у суді першої інстанції у розмірі 6000,00 грн.

Доводи та аргументи апелянта, викладені в апеляційній скарзі щодо того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про ухвалення додаткового рішення, адже у разі залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без задоволення, суд постановляє відповідну ухвалу, а не додаткове рішення, прийняті до уваги і є підставою для скасування додаткового заочного рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 20 роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статті 220 ЦПК (у редакції станом на 2004 року) (стаття 270 ЦПК в чинній редакції на час розгляду справи); воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Таким чином, способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення і додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, вичерпний перелік яких передбачений статті 270 ЦПК України. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має право відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, додаткове заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2024 року підлягає скасуванню, а заява представника позивача - адвоката Пекареніна А.А. про стягнення витрат на правничу допомогу частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.270, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове заочне рішення Харківського районного суду м. Харкова від 03 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву представника позивача адвоката Пекареніна Андрія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 6000 (шість тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.А. Кружиліна

О.Ю. Тичкова