КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави Україна на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн, завдану внаслідок підриву на міні, що призвело до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я через незабезпечення Україною безпеки шляхом розмінування території або обмеження доступу до неї, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину і встановлення винних осіб.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 мешкав в АДРЕСА_1 та є фермером, керівником Фермерського господарства «Селянське господарство по вирощуванню, переробці та реалізації сільськогосподарської продукції «Сім`я», вирощуючи на полях сільськогосподарську продукцію.

03 серпня 2015 року позивач на тракторі, який належав зазначеному фермерському господарству, обробляв поле біля місця свого проживання в смт. Талаківка та підірвався на протитанковій міні, внаслідок чого отримав тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння, що підтверджується медичною документацією та висновком судово-медичної експертизи № 55 від 24 лютого 2016 року.

В результаті отриманого поранення позивач отримав статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни згідно з рішенням міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції № 2/ІІІ/10 від 14 лютого 2019 року, яка встановила факт одержання поранення позивачем від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року в районі проведення АТО, та посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни від 14 березня 2019 року серії НОМЕР_1 .

Вказаний підрив на міні стався внаслідок терористичного акту на території проведення АТО, яка на той час була підконтрольна українській владі, без обмеження доступу та не розмінування території в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області, тому саме Держава Україна зобов`язана відшкодувати позивачу моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях і хвилюваннях, спричинених каліцтвом та ушкодженням здоров`я внаслідок терористичного акта.

Факт підриву на міні позивача також підтверджується витягом з ЄРДР № 0001750 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 2 статті 258 КК України та актом про пожежу від 05 серпня 2015 року. У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим, однак на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, досудове розслідування триває. Більше ніж сім років Держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, у зв`язку з чим позивач не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду з винних осіб.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Ященко І.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи йнеправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції помилково застосовував до цього спору положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статті 1177 ЦК України, Кодексу цивільного захисту України, а також зазначив про те, що позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на його здоров`я, оскільки він не посилався у позові як на підставу своїх вимог на зазначені норми, а доводив свої позовні вимоги виходячи з юрисдикції Держави Україна, порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на його на життя та здоров`я виходячи з норм Конституції, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини. Крім того, обставини даної справи відрізняються від обставин інших справ, які наводить суд першої інстанції, оскільки позивач постраждав на території, яку мала контролювати Україна, на якій травмувався внаслідок підриву на міні, а не артилерійського обстрілу з боку російських військ з окупованої території України.

Враховуючи висновки Європейського суду з прав людини у справі «Саргсян проти Азербайджану» та розташування смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області на лінії розмежування, відсутності там на момент травмування позивача російських військ чи сепаратистських формувань, які організовані та підтримуються росією, саме Держава Україна несе відповідальність за порушення прав позивача, оскільки Україна в цьому випадку має юрисдикцію над територією смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області.

Держава знала або мала знати про небезпеку, яка загрожувала позивачу. Незважаючи на те, ким саме була закладена міна, Україна мала можливість здійснити розмінування території або обмежити доступ до території смт. Талаківка у випадку, якщо б таке мінування (за умови, що його здійснила Україна) було необхідне з міркувань національної безпеки. Звільнення м. Маріуполя від так званої «Донецької народної республіки» відбулось 13 червня 2014 року, тобто до моменту підриву на міні позивача минуло більше року. Вказана місцевість державою була визнана такою, що має особливий режим небезпеки, внаслідок чого державою був встановлений спеціальний порядок допуск до неї і проведення на ній господарської діяльності, що було обумовлено близькістю лінії розмежування. Однак, позивач заборон чи попереджень щодо обмеження його діяльності на цій території від державних органів не отримував, тому був впевнений у своїй безпеці і не міг передбачати замінування поля, на якому повинен був виконати сільськогосподарські роботи. При цьому, він їх виконував відкрито, пересуваючись по населеному пункту і за його межами на тракторі, що давало змогу державним органам - поліції, службам з надзвичайної ситуації попередити його про небезпеку чи заборонити йому виконання цих робіт, але цього не відбулося. З огляду на обставини справи, у позивача немає іншого ефективного засобу захисту своїх прав, крім як звернутися з позовом до України.

Суд першої інстанції, враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, повинен був звернути увагу на вказані доводи позивача та оцінити дії держави, як особи, що несе відповідальність за здійснення позитивного обов`язку з попередження небезпеки під час військових та подібних дій та збереження життя людей та яка повинна була довести, що вона прийняла усіх можливих заходів для попередження людей про небезпеку, пов`язану з мінно-вибуховими пристроями на території с. Талаківка та прилеглих територій, але не звернув уваги на це та не дав оцінку відповідним діям держави.

При цьому Держава Україна протягом конфлікту на сході країни зобов`язана була розробити спеціальний нормативно-правовий акт про надання допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, захистивши певною мірою право громадян, яке гарантоване статтею 3 Конституції України. Однак до цього часу компенсація завданої шкоди законодавчо не врегульована, грошова сума державою не виплачена. Не створення Державою Україна правового механізму для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок терористичного акту, бойовими діями є невиконанням державою позитивного матеріального обов`язку і самостійною підставою для виникнення відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Поранення позивача сталося на території, підконтрольній українській владі, однак правоохоронні органи України не забезпечили своєчасного ефективного розслідування, хоча наділені достатньою повнотою влади для забезпечення належного та своєчасного розслідування цього кримінального правопорушення відповідно до Конституції та чинного КПК України. У кримінальному провадженні позивача було визнано потерпілим і проведено судово-медичну експертизу. Інших слідчих дій проведено не було. За дев`ять років розслідування кримінальне провадження не зрушилось з місця, державою не доведено, що слідчими органами здійснені розумні заходи для забезпечення ефективного розслідування злочину за фактом отримання тяжких тілесних ушкоджень позивачем. Однак, цим обставин суд першої інстанції належної оцінки також не надав та зробив безпідставні висновки стосовно виконання Державою Україна свого позитивного процесуального обов`язку.

Отже, на думку ОСОБА_1 , невиконання Державою Україна, як позитивного матеріального, так і позитивного процесуального обов`язків має місце у даній справі, проте суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 травня 2022 року (справа № 635/6172/17), та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 січня 2023 року (справа № 265/6582/16-ц) та постанові від 26 лютого 2020 року (справа № 423/450/16-ц), що призвело до необґрунтованої відмови в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Кабінет Міністрів України просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки за встановлених обставин, які мають місце у даній справі, відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Ященко І.О.підтримали аргументи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Кабінету Міністрів України явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача та його представника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно фабули із витягу з ЄРДР № 0001750 03 серпня 2015 року до чергової частини Іллічівського РВ Маріупольського МУ надійшло повідомлення про те, що 03 серпня 2015 року бригадою ШМД до МЛ № 1 був доставлений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з множинними осколковими пораненнями правого передпліччя, опіки 1 та 2 ступеню, правого стегна та правої голені, зі слів підірвався на міні поблизу смт. Талаківка (а.с. 27-30).

Відповідно до рішення міжвідомчої комісії з питань установлення фактів отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції від 14 лютого 2019 року № 2/ІІІ/10 установлено факт одержання ОСОБА_1 поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції (а.с. 24, 25).

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 14 березня 2019 року (а.с. 26).

В подальшому позивач тривалий строк стаціонарно лікувалася, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 34-48).

Згідно із висновком експерта Бюро психологічних досліджень Журавльової М.О. № 09/21 від 18 лютого 2022 року за результатами проведення психологічної експертизи у ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок мінно-вибухових травм, отриманих під час роботи у полі, поблизу с. Талаківка Маріупольського району. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 2 000 000,00 грн (а.с. 7-14).

Також загальновідомим є той факт, що у лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позову та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, не свідчать про наявність підстав для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача, а також позитивного процесуального обов`язку щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження здоров`я позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою, пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (стаття 1177 ЦК України).

В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначено, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому в законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачу терористичним актом у період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. В законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку з проведенням антитерористичної операції.

Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів державного бюджету на його користь 2 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої терористичним актом (підриву на міні), що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я, а також відсутністю ефективного розслідування цього злочину. При цьому позивач послалася на незабезпечення Державою Україна права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 наведено такі правові висновки.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).

За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому.

Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку.

Позитивний обов`язок має два різновиди:

Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);

Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Щодо виконання державою позитивного матеріального обов`язку з гарантування права на життя позивача.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджував, що з огляду на факт отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок підриву на протитанковій міні у полі поблизу в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області Держава Україна зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності за кожну загибель чи поранення людини у межах її кордонів. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за ушкодження здоров`я на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція.

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації (далі - РФ), яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)).

З 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Колегія суддів погоджується з тим, що отримання позивачем інвалідності внаслідок поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 03 серпня 2015 року на території проведення антитерористичної операції, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні страждання для нього.

Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждав морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, що ключова проблема у цій справі, полягає в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати.

ОСОБА_1 посилався на те, що каліцтво та ушкодження здоров`я йому було заподіяно внаслідок порушення Державою Україною своїх обов`язків щодо розмінування території АТО або обмеження доступу до неї, однак суд першої інстанції не встановив, що моральну шкоду йому було заподіяно саме внаслідок дій Держави України, тобто посягання на життя позивача саме з боку відповідача.

Сам по собі факт отримання каліцтва внаслідок поранення від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції (зокрема, в межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава в межах її кордонів з незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію в сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення в межах кордонів України (зокрема, і в періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, в тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

Позивач не обґрунтував, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які усунули б ризик ушкодження його здоров`я, а також, що держава знала про можливість знаходження на полі, де працював ОСОБА_1 , мін у зв`язку зі збройною агресією рф і могла вжити, але не вжила заходів з розмінування вказаного поля чи обмеження доступу до нього з метою усунення ризику для здоров`я позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того факту, що його каліцтво відбулося саме внаслідок дій Держави України, зокрема, позивач не довів свої вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення Державою Україною конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя та здоров`я. Не встановлено і під час розгляду справи жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме Державою Україною її обов`язків з гарантування зазначених прав.

Якщо ж позивач вважає, що йому заподіяно каліцтво та інші ушкодження здоров`я внаслідок діяння РФ, то за це не може бути відповідальною Україна. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (див. постанову від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19).

РФ як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Як факти загибелі, каліцтва та ушкоджень здоров`я людей у періоди проведення державою антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомі факти про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди заподіяно шкоду життю та здоров`ю цивільного населення, недостатньо для того, щоб покласти на Державу Україну відповідальність за смерть, каліцтво та ушкодження здоров`я цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 05 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).

Заподіяння позивачу тілесних ушкоджень від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.

Щодо виконання державою позитивного процесуального обов`язку з гарантування права на життя позивача.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на відсутність протягом семи років ефективного розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок підриву трактору під його керуванням на протитанковій міні та стверджував, що Держава Україна належним чином не виконала її позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.

Так, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» суб`єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, які спрямовані на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку на окремих територіях Донецької та Луганської областей, які тимчасово не підконтрольні владі України. Об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів Держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Таким чином, суб`єктами боротьби з тероризмом вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, що здійснювалося відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», з дотриманням вимог законодавства України.

Колегія суддів також враховує, що силові дії РФ проти Україна тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, у тому числі, окупація значної частини державної території України, у зв`язку із зазначеним фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування не надається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0002244. Крім того, вказане кримінальне провадження об`єднано в одне провадження за єдиним номером № 0001750, тобто кримінальне провадження є складним, що також пояснює тривалість досудового розслідування на час звернення позивача до суду з цим позовом.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У справі, яка переглядається, позивач лише вказав на відсутність ефективного розслідування кримінального провадження за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень внаслідок підриву на протитанковій міні у полі поблизу в смт. Талаківка м. Маріуполь Донецької області, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.

Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, зокрема, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача).

У цій справі позивач не довів належними доказами всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого він бажав притягнути Державу Україну до цивільної відповідальності.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 січня 2023 року (справа № 265/6582/16-ц) та у постанові від 26 лютого 2020 року (справа № 423/450/16-ц) є нерелевантними спірним правовідносинам, оскільки стосуються відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням (знищенням) нерухомого майна внаслідок терористичного акту.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку, що встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не свідчать про наявність підстав для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я ОСОБА_1 , а також позитивного процесуального обов`язку щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування факту ушкодження здоров`я позивача.

Наведене повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 233/338/18.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням недоведеності позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній