Справа № 569/5056/24
20 червня 2024 року м. Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В.,
за участі секретаря судового засідання Янка М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи
про визнання майна особистою приватною власністю,
учасники справи у судове засідання не з`явилися
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 21,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13 лютого 2000 року між сторонами було укладено шлюб. З 2002 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, з жовтня 2002 року позивач виїхала за кордон в Італію, де проживає і на даний час, з цього часу сторони проживають окремо. При цьому, юридично шлюб припинений рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 569/7053/23 від 27 червня 2023 року. З 2002 року позивачка була неофіційно працевлаштована за кордоном, а з 2009 року була офіційно прийнята на роботу, що підтверджується листом та квитанціями про сплату податків. В Італії ОСОБА_1 самостійно заробила кошти на купівлю квартири. 21 липня 2012 року за договором купівлі-продажу позивачкою придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 . На момент укладання договору позивачка не проживала з відповідачем, не була пов`язана спільним побутом та укладала договір від свого імені, діючи в своїх інтересах. 24 липня 2012 року за нею було зареєстровано право власності на зазначену квартиру. Отже, позивачка вважає, що в придбанні квартири вкладені лише її особисті кошти, в нього не вкладена спільна праця та спільні зусилля, тому дана нерухомість є особистою власністю позивачки.
Ухвалою суду від 01.04.2024 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
Ухвалою суду від 19.06.2024 заяву представника позивача про виклик та допит свідків задоволено. Викликано та допитано в якості свідків: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ); ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ); ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ); ОСОБА_6 ( АДРЕСА_4 ).
В судове засідання позивачка не з`явилася, її представником подано заяву про розгляд справи без їхньої участі, щодо заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав.
Враховуючи вказані факти, суд вважає за можливе відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення.
В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Заслухавши представника позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом, 13 лютого 2000 року між сторонами було укладено шлюб. Згідно з копією рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 569/7053/23 від 27 червня 2023 року, шлюб між сторонами було розірвано.
Відповідно до копії Витягу про державну реєстрацію № 34932981 від 24.07.2012, позивачка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Також до матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу від 21.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М., згідно з яким позивачка придбала квартиру загальною площею 21,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Допитані в судовому засіданні свідки:ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили також обставини, що вказані позивачкою у позовній заяві. Зазначили, що позивачку знають тривалий час, ОСОБА_2 ніколи не бачили, для них відомо, що позивачка заробила кошти в Італійській Республіці, працюючи там офіційно з 2009 року, за ці зароблені кошти вона придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Матеріалами справи стверджується, що позивачка з 2009 року була офіційно прийнята на роботу в Італійській Республіці, та отримувала відповідні доходи.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
За змістом статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Так, правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини,чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України постанові від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб.
Відповідно до положень ст, 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.
ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти.
З огляду на викладене вище, беручи до уваги встановлені судом факти, суд вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є придбаною за особисті кошти позивачки, а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.
Керуючись ст.3,12,13,81, 259,263-265, 280, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 21,3 кв.м., житловою площею 16,4 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суд
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування учасників справи:
позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 );
відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повне судове рішення складене та підписане 20.06.2024.
Суддя Левчук О. В.