печерський районний суд міста києва
25 січня 2024 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.
учасники справи:
відповідач - ОСОБА_2
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позову вказував, що 17 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у подружжя народився - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі частини 4 ст. 157 Сімейного кодексу України між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 травня 2018 року було укладено «Договір між батьками про умови проживання, виховання, матеріальне та фізичне забезпечення дитини та участі батьків у спілкуванні та вихованні дитини», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ручкою І.М., зареєстрований в реєстрі з №654.
Відповідно до умов договору місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
З моменту укладення даного договору, відповідач не проживала з малолітнім сином ОСОБА_3 однією сім`єю, не допомагає позивачу в утриманні дитини, не здійснює її виховання, не приймає участь у його житті, не цікавиться ані фізичним, ані духовним здоров`ям, не супроводжує її розвиток.
Відповідач фактично самоусунулась від батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва суду №757/61729/17-ц від 18 січня 2019 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_3 , станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - відповідно створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Посилаючись на те, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність відповідального ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, просив задовольнити позов та позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді від 06 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про розгляд даної справи в суді, в судове засідання не з`явились, правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористалась.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у них народився - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва зроблено відповідний актовий запис №2782 та видано свідоцтво про народження дитини серія НОМЕР_1 від 11.11.2014.

На підставі частини 4 ст. 157 Сімейного кодексу України, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24 травня 2018 року було укладено «Договір між батьками про умови проживання, виховання, матеріальне та фізичне забезпечення дитини та участі батьків у спілкуванні та вихованні дитини», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ручкою І.М., зареєстрований в реєстрі з №654.

Відповідно до умов вищевказаного договору місце проживання ОСОБА_3 визначили разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту укладення даного договору, відповідач не проживала з малолітнім сином ОСОБА_3 однією сім`єю, не допомагала позивачу в утриманні дитини, не здійснювала її виховання, не брала участь у його житті, не цікавилась ані фізичним, ані духовним здоров`ям, не супроводжувала її розвиток.

Відповідач фактично самоусунулась від батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва суду №757/61729/17-ц від 18 січня 2019, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказував, що відповідач не надає матеріальної допомоги, інших осіб на утриманні не має, є працездатною особою, її стан здоров`я дозволяє працювати.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

На підставі частини 4 ст. 157 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), між Батьками 24 травня 2018 року було укладено «Договір між батьками про умови проживання, виховання, матеріальне та фізичне забезпечення дитини та участі батьків у спілкуванні та вихованні дитини», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ручкою І.М., зареєстрований в реєстрі з №654.

Відповідно до ч. 4.5. Договору, Платник зобов`язується у відповідності до ст. 182 СК України сплачувані кошти у розмірі, який дорівнює 50 (п`ятдесяти) відсоткам прожитковому мінімуму на дитину відповідного віку. Зазначений розмір встановлюється у відповідності до нормативних актів України, чинних на момент сплати чергового платежу. Передбачені цим договором та Сімейним кодексом України платежі, Платник зобов`язаний перераховувати (надавати) Одержувачу своєчасно і в відповідному розмірі, а також своєчасно сповіщати Одержувача про зміну місця свого фактичною проживання, реєстрації, засобів зв`язку, електронної адреси тощо.

За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В Постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 334/7702/16 зроблено висновок, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Разом із тим, відповідач не надала жодного доказу стосовно того, що заборгованість зі сплати аліментів у неї перед позивачем відсутня.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та необхідності стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті аліментів у сумі 28 610 грн.

Також, відповідно відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину визначена статтею 196 СК України. Так, згідно з ч. 1-2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи закордоном. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом (ч.1, 3 ст. 195 СК України).

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд погоджується із розрахунок неустойки (пені), наданого стороною позивача, оскільки вказаний розрахунок не суперечить зібраним по справі доказам, сумнівів у суду не викликає і стороною відповідача належними та достовірними доказами спростований не був.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 196 СК України, та правові висновки, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2022 у справі № 711/679/21, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У частинах першій - третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач пояснив, що їх з позивачкою малолітній син перебуває майже повністю на його утриманні, періодично син проживає з ним, також відповідач займається розвитком дитини. Аналогічна правова позиція викладена і у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Законодавець визначив (п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, ст. 183 ч.5 СК України), що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2023 року - 2 833 грн, а з 01 січня 2024 року - 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).

Згідно з частинами першою та другою статті 183 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.

Частиною 4 статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи слідує, що спільна дитина - ОСОБА_3 після фактичного припинення шлюбних відносин залишився проживати із батьком ОСОБА_1 , що було встановлено договором між батьками про умови проживання, виховання, матеріальне та фізичне забезпечення дитини та участі батьків у спілкуванні та вихованні дитини, від 24 травня 2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ручкою І.М., зареєстрований в реєстрі з №654.

Крім того, факт проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з батьком підтверджений також і у висновку органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації №105-30432 від 21 грудня 2023 року.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 1 416,50 грн. щомісячно, з урахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 15 серпня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Щодо позовних вимог про позбавлення батьківства, суд зазначає наступне.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом в частині позбавлення батьківських прав відповідача, позивач вказував на те, що з травня 2018 року відповідач не проживала з малолітнім сином, фактично самоусунулась від батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами ОСОБА_3 , станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - відповідно створились умови, які шкодять інтересам дитини.

Вказані доводи матеріалами справи не спростовані.

Так, з характеристики директора гімназії №109 імені Т.Г. Шевченка Печерського району м. Києва вбачається, що ОСОБА_3 навчається у гімназії з першого класу. За час навчання проявив себе здібним та старанним учнем. З усіх предметів має достатній рівень знань, але перевагу надає природничо-математичним наукам. Має добрий загальний розвиток, багато читає. У стосунках з однолітками ввічливий, чемний, врівноважений, завжди адекватно реагує на критику товаришів і старших. Цікавий співрозмовник, завжди має свою думку, вміє аргументовано відстояти власні переконання.

Батько ОСОБА_5 , за час навчання сина в гімназії, цікавився його шкільним життям: відвідував батьківські збори, спілкувався з класним керівником.

Мати ОСОБА_2 , батьківські збори не відвідувала, з класним керівником не спілкувалась.

Відповідно до висновку №105-30432 від 21 грудня 2023 року, орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У постанові від 13 липня 2022 року, справа № 366/2047/18. Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд виходив з того, що вирішуючи спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року усправі №459/3411/18).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 участі у вихованні сина не приймає і його життям не цікавиться. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Враховуючи те, що контакту з матір`ю у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки, а також висновок органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 .

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

Позивачкем було пред`явлено дві вимоги: про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позивач, в силу п.3 ч.1 ст. 5 ЦПК України, звільнений від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп., а також з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.1, 3, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, частин ст. 7,141,155,164,180,181,182 СК України, ст.ст. , ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 161,258-259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) гривень 50 копійок щомісячно, з урахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з 15 серпня 2023 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість з виплати аліменти у розмірі 42594 (сорок дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) гривні 97 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Встановити спосіб виконання судового рішення в частині стягнення аліментів, які необхідно перераховувати на особистий рахунок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відділенні Державного ощадного банку України.

Зобов`язати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2024 року.

Суддя : О.Л. Бусик