ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 621/2224/23

провадження № 22ц/818/552/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 серпня 2023 року в складі судді Бібіка О.В.

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства.

Позовна заява мотивована тим, що з листопада 2018 року по березень 2019 року він проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю. Від фактичних шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини внесені відповідно до частини 1 статті 135 СК України. При реєстрації народження дитини відповідачка вказала по батькові дитини не « ОСОБА_5 », а « ОСОБА_6 », тому що на час народження дитини їхні стосунки були припинені та вона не бажала, аби він знав, що є він є батьком дитини.

У подальшому між ним та відповідачкою були поновлені сімейні стосунки та 28 грудня 2021 року зареєстровано шлюб, від якого народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказав, що з 28 квітня 2022 року ОСОБА_3 арештована за підозрою в скоєнні вбивства та перебуває з цього часу під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». Під час побачення з ОСОБА_3 йому стало відомо, що дитина, яку вона народила ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його рідним сином, батьківських прав щодо якого вона позбавлена рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року. Дитина знаходиться у дитячому будинку АДРЕСА_1 , який через військові дії перебуває у селі Ворохта Івано - Франківської області.

Зазначив, що 02 червня 2023 року він звернувся до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про визнання батьківства щодо сина ОСОБА_4 та із заявою ОСОБА_3 про визнання його батьківства, справжність підпису на якій посвідчено начальником Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», однак йому відмовлено та рекомендовано звернутися до суду, оскільки мати дитини перебуває під вартою і не може особисто взяти участь у реєстрації батьківства.

Просив визнати його батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зобов`язати орган державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_8 та видати нове свідоцтво про народження.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язано орган державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису № 163 про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду Виконавчий комітет Первомайської міської ради Харківської області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказав, що він не залучений до участі у справі, тоді як участь органу опіки та піклування є обов`язковою. Предметом позову є визначення можливого батьківства щодо дитини, яка знаходиться під супроводом органу опіки та піклування, адже мати дитини позбавлена батьківських прав. Оскаржуване рішення впливає на права та інтереси дитини, захист яких покладено на орган опіки та піклування. З 09 серпня 2023 року дитину влаштовано в сімейну форму виховання під опіку громадян, які виявили намір прийняти дитину та належно про неї дбати. З моменту народження дитини до її влаштування у сімейну форму виховання позивач жодного разу не звертався до органу опіки та піклування для з`ясування місця перебування дитини чи вирішення питання про можливість взяти участь у її вихованні і утриманні. Родина відповідачки постійно перебувала під соціальним супроводом, та позивач не брав участі у вихованні дитини. Єдина інформація, що відома про потенційного батька дитини, це факт насильства від співмешканця, з яким мати дитини проживала під час вагітності. Якщо йдеться про позивача, то важливо проводити оцінку його батьківського потенціалу для встановлення можливості належним чином виконувати батьківські обов`язки. Суд керувався лише заявами сторін, однак належних доказів споріднення між позивачем і дитиною, зокрема, висновку експертизи, не надано. Рішенням суду зобов`язано орган державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, однак відповідний орган до участі у справі не залучений. Позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

25 січня 2024 року та 30 січня 2024 року від Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області надійшли заяви про розгляд справи в режимі відеоконференції, які не розглядались у зв`язку з тим, що 31 січня 2024 року від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визнали апеляційну скаргу Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області та просили її залишити без задоволення. При цьому підтримали позов ОСОБА_1 та вважали, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права. Також, звернули увагу на те, що співмешканцем ОСОБА_3 був ОСОБА_10 , який наразі відбуває покарання за вироком суду від 03 березня 2021 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області необхідно закрити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що батьківство ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_8 підтверджено належними доказами у справі та визнано матір`ю дитини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_8 . У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 матір`ю ОСОБА_8 вказана ОСОБА_11 , батьком - ОСОБА_12 (а. с. 10).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України від 17 січня 2020 року № 5 вбачається, що відомості про батька у свідоцтві про народження ОСОБА_13 внесено відповідно до частини 1 статті 135 СК України (а. с. 19).

ОСОБА_9 під час вагітності зазнавала фізичного насильства з боку співмешканця. Протягом десяти років до народження дитини перебувала в місцях позбавлення волі за вбивство дитини, що підтверджується листами Первомайського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 30 вересня 2019 року № 01-27/169 та Комунального некомерційного підприємства «Первомайська центральна районна лікарня» від 25 вересня 2019 року № 01-17/1216 (а. с. 65-66).

Як вбачається з витягу з протоколу засідання комісії Первомайського міськвиконкому з питань захисту прав дитини від 09 жовтня 2019 року, сім`я ОСОБА_11 взята під соціальний супровід (а. с. 68).

У 2020 році малолітній ОСОБА_8 перебував у державному дитячому закладі системи Міністерства охорони здоров`я України для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування за заявою його матері (а. с. 67, 69).

Рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 08 лютого 2021 року ОСОБА_8 повернуто на виховання матері ОСОБА_11 (а. с. 71).

Однак, у подальшому рішеннями виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 24 червня 2021 року та 13 липня 2021 року відібрано ОСОБА_8 у матері ОСОБА_11 у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини та направлено до державного дитячого закладу системи Міністерства охорони здоров`я України терміном на 6 місяців на повне державне утримання (а. с. 74, 79).

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року у справі № 632/1328/21 ОСОБА_9 позбавлена батьківських прав стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; обов`язок опікування над малолітнім ОСОБА_8 покладено на Комунальне некомерційне підприємства Харківської обласної ради «Обласний будинок дитини № 2», стягнуто з ОСОБА_9 аліменти на утримання дитини (а. с. 12, 13-17).

ОСОБА_8 має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, що підтверджується листом Служби у справах дітей Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 14 квітня 2022 року № 01-25/149, рішенням виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 22 грудня 2021 року №368 (а. с. 24, 80).

28 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб (а. с. 9).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11).

З копії довідки № 803 від 05 серпня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 з 01 березня 2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 (а. с. 22). З 26 травня 2023 року по 04 червня 2023 року перебував у відпустці, що підтверджується копією відпускного квитка військової частини НОМЕР_2 (а. с. 18).

02 червня 2023 року ОСОБА_1 склав заяву про визнання ним батьківства щодо ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_9 . Справжність підпису на заяві посвідчена нотаріально (а. с. 5).

Також заяву про визнання батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_8 склала мати дитини ОСОБА_9 . Справжність підпису на заяві посвідчено начальником Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» (а. с. 6).

Рішеннями виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 14 січня 2022 року № 4 та від 09 лютого 2023 року № 25 продовжувався термін перебування малолітнього ОСОБА_8 у державному дитячому закладі системи Міністерства охорони здоров`я України для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (а. с. 81-82, 92-93).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини (рішення у справі «Йевремович проти Сербії» заява № 3150/05, від 17 травня 2007 року).

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Частиною другої статті 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, регулюється статтею 126 СК України.

Як вбачається з положень частин першої, третьої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені.

Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України.

Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (абзац перший частини першої статті 135 СК України).

Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18, від 04 липня 2022 року у справі № 454/810/20, провадження № 61-16514ск21, від 21 червня 2023 року у справі № 369/9813/20, провадження № 61-1938 св 23.

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним із основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, провадження № 61-7126св22, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21, провадження № 61-564св23.

У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19) зазначено, що «висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

Подібні за змістом правові висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 336/1357/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 766/20974/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 583/391/20.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

В абзаці дванадцятому пункту 20 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 зазначено, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Згідно з підпунктами 2.13.1, 2.13.4 пункту 2.13, пунктом 2.16 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; заява про визнання батьківства. Зміни, доповнення, виправлення вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Частиною 4 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Статтею 166 СК України передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав. Так, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

За змістом статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

Підпунктом 1 пункту 24 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини передбачено, що статус дитини, позбавленої батьківського піклування, надається дітям , батьки яких позбавлені батьківських прав, що підтверджується рішенням суду.

Пунктом 35 Порядку передбачено, що після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім`ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу).

До закладів охорони здоров`я, загальної середньої освіти (у тому числі спеціальної та спеціалізованої), іншого закладу або установи (незалежно від форми власності та підпорядкування), в яких проживають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, дитина може бути зарахована у разі, коли з певних причин відсутня можливість влаштування її на виховання в сім`ю.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, «inter alia», вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «res judicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 2-12341/10 (провадження № 61-6686св21) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 227/2835/16-ц (провадження № 61-46717св18), від 13 квітня 2022 року у справі № 333/796/19 (провадження № 61-16048св21).

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19), від 22 вересня 2021 року у справі № 727/5706/20 (провадження № 61-16727св20) зазначено, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржене судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду оскаржує Виконавчий комітет Первомайської міської ради Харківської області, посилаючись на те, що він не залучений до участі у справі, тоді як його участь є обов`язковою, та оскаржуване рішення впливає на права та інтереси дитини, яка знаходиться під супроводом органу опіки та піклування, оскільки мати дитини позбавлена батьківських прав.

Однак, вимоги статті 19 СК України не передбачають обов`язкової участі органу опіки та піклування у справах про визнання батьківства.

Мати дитини ОСОБА_3 дійсно позбавлена батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , проте ОСОБА_1 заявлено позов до неї як до біологічної матері їх сина, а не як до законного представника дитини. Діти не є учасниками справ про визнання батьківства, тож підстав для представництва інтересів дитини органом опіки та піклування не вбачається. Даних про усиновлення дитини іншими особами також немає. Відомостей про те, що визнання відповідачкою позову суперечить правам дитини чи порушує права інших осіб, зокрема, Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області, суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувались питання про права, інтереси та обов`язки Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області.

Таким чином, судова колегія вважає, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 серпня 2023 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

При цьому, Виконавчий комітет Первомайської міської ради Харківської області як орган опіки, що діє в якнайкращих інтересах дитини, не позбавлений можливості прийняти рішення про продовження соціального супроводу родини і у разі, якщо перебування дитиною з батьком суперечитиме її інтересам, вжити відповідних заходів у межах своїх повноважень.

Судовий збір за подання апеляційної скарги Виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області не сплачувався, та повернення судового збору у разі закриття апеляційного провадження не входить до передбаченого статті 7 Закону України «Про судовий збір» вичерпного переліку підстав для повернення судового збору, отже підстав для вирішення цього питання немає.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 про відкриття апеляційного провадження зупинено дію рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 серпня 2023 року. У зв`язку із закриттям апеляційного провадження дія оскаржуваного рішення суду підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства - закрити.

Дію рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 серпня 2023 року, яку зупинено ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року - поновити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст ухвали складено 07 лютого 2024 року.