_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/142/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2024

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Остапчук О.Є., розглянувши в м.Одесі в приміщенні суду справу №947/36913/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна Вікторія Іванівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Місік Олена Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, визнання правочинів недійсними та визнання правочину удаваним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м.Одесиу з даним позовом в якому просила суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

- визнати спільною сумісною ОСОБА_6 та ОСОБА_1 майна: квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 ;

- визнати договір дарування від 21.09.2016 року квартири АДРЕСА_2 удаваним та застосувати до відносин які склались правила, які визначені за договором купівлі-продажу;

- визнати недійсним договір купівлі продажу від 25.10.2011 року квартири АДРЕСА_3 в частині покупця та перевести права покупця за договором на ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір дарування від 20.12.2011 року квартири АДРЕСА_3 ;

- визнати договір купівлі-продажу від 21.03.2013 року квартири АДРЕСА_5 в частині покупця та перевести права покупця на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнати договір дарування від 18.12.2018 року квартири АДРЕСА_1 недійсним;

- визнати договір дарування від 18.12.2018 квартири АДРЕСА_2 недійсним;

- визнати договір дарування від 18.12.2018 квартири АДРЕСА_3 недійсним;

- поділити спільне сумісне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частки квартири АДРЕСА_2 ;

1/2 частки квартири АДРЕСА_3

1/2 частки квартири АДРЕСА_4 ;

Позов вмотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як пара почали зустрічатися у 1996 році, проживати сумісно як сім`я почали у 2004 році. За час спільного проживання, 12.02.2005 року було придбано квартиру по АДРЕСА_6 .

11.08.2006 року був укладений шлюб. За час спільного шлюбу позивачем та відповідачем разом за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а сам: квартиру АДРЕСА_7 , яка рішення суду поділена між сторонами, квартиру АДРЕСА_8 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 .

Рішенням суду від 11.12.2019 року шлюб між сторонами був розірваний.

Відповідач у відзиві заперечував щодо задоволення позову. Вказував, що до реєстрації шлюбу 11.08.2006 року разом з позивачем не проживав, а проживав окремо разом зі своїми батьками. Квартиру по АДРЕСА_6 відповідачем було придбано за особисті кошти. Квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 було придбано матір`ю відповідача - ОСОБА_3 за свої власні кошти, а в подальшому на підставі договорів дарування передано ОСОБА_2 . Квартиру АДРЕСА_8 за договором дарування ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 24.11.2021 року було частково задоволено заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено відчуження спірного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 28.06.2022 року було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.11.2022 року було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 19.05.2023 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивачау засідання не прибули, повідомлялися належним чином про час та місце його проведення.

Відповідач та його представник проти позову заперечували з мотивів, викладених у відзиві.

Вислухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

11.08.2006 року позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований Київським у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

12.04.2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Коваль Н.В. за реєстровим №10-928, ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 .

25.10.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровим №2088, ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_3 .

20.12.2011 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. за реєстровим №2385, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_3 .

21.03.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. за реєстровим №1313, ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_4 .

21.09.2016 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А. за реєстровим №2654, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_9 .

18.12.2018 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. за реєстровим №2217, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_8 , квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2018 року по справі №520/17962/18 шлюб між сторонами було розірваною

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2019 року у справі №520/4437/19 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 по 1/2 частки кв. АДРЕСА_7 .

Суд критично розцінює доводи позивача про сумісне проживання як однією сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2004-2006 років. Так, зокрема, надані позивачем акти про фактичне проживання особи від 19.11.2021 року та від 16.04.2021 року суперечать іншим доказав у справі, зокрема, наданими відповідачем актами про проживання від 21.01.2022 року та від 23.01.2022 року, а також не узгоджуються із показаннями свідків.

Допитана у судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_9 пояснила, що у 2004-2006 роках була сусідкою позивачки. Стверджувала, що позивач та відповідач у вказаний проміжок часу проживали разом, однак не могла пояснити звідки саме їй це відомо, плуталась у датах. Зазначала, що відповідач інколи приїздив до тещі. Вказувала, що про обставини життя позивача та відповідача їй відомо зі слів матері позивачки.

Допитана у судовому засіданні свідок зі сторони позивача ОСОБА_10 пояснив, що є дядьком позивачки. Зазначав, що бачив, що позивач та відповідач проживають разом за адресою АДРЕСА_10 , оскільки допомагав перевезти холодильник. Бачив ОСОБА_2 на святах, під час сімейного застілля. Факт спільного проживання у період 2004-2006 років підтвердити не зміг.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_11 вказала, що є подругою позивачки. Вказувала, що позивачка та відповідач проживали разом як одна сім`я, однак про вказаний факт знає зі слів самої позивачки та її батьків. Зазначала, що бувала в гостях за адресою АДРЕСА_10 , але пояснити чи дійсно відповідач проживав там разом з позивачем у період 2004-2006 років не змогла.

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_12 під час допиту пояснила, що орендувала квартиру АДРЕСА_1 . Про обставини спільного проживання позивача та відповідача у період 200-2006 року їй нічого не відомо, за орендною платою приходив або сам ОСОБА_2 , або разом з ОСОБА_1 .

Свідок зі сторони позивача ОСОБА_13 стверджувала, що позивач та відповідач разом почали проживати приблизно у 2005 році по АДРЕСА_10 , але коли саме не пам`ятає. Про вказане їй відомо зі слів матері позивачки, інші відомості їй невідомі. ОСОБА_2 інколи бачила у дворі будинку.

Допитана свідок зі сторони позивача ОСОБА_14 зазначали, що була сусідкою позивачки по АДРЕСА_11 . Стверджувала, що позивач та відповідач разом почали проживати наприкінці 2005 року. Пояснила, що про вказане їй відомо зі слів позивачки. Під час допиту свідка, ОСОБА_2 зазначив, що зі свідком не знайомий та бачить його вперше.

Допитана у судовому засіданні свідок зі сторони відповідача ОСОБА_15 зазначила, що проживала в кв. АДРЕСА_12 та була сусідкою. Зазначила, що позивач та відповідач почали проживати разом у вказаному будинку приблизно влітку 2006 року

Допитана свідок зі сторони відповідача ОСОБА_16 зазначила, що була сусідкою відповідача за адресою АДРЕСА_13 , позивача вперше побачила лише в 2007 році. До того часу, як їй відомо, відповідач з позивачем не проживав.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_17 зазначила, що є двоюрідною сестрою відповідача, позивач разом з відповідачем зустрічаються зі шкільних часів, проживати разом почали в 2006 році після одруження та вагітності позивачки.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_18 при допиті пояснив, що є другом відповідача, у період 2004-2005 років допомагав відповідачу робити ремонт у квартирі АДРЕСА_14 . У той період у вказаній квартирі ніхто не проживав, а відповідач з позивачем почали проживати разом лише в 2006 році після одруження і завершення ремонту у квартирі.

Допитана у засіданні свідок зі сторони відповідача ОСОБА_19 пояснила що є рідною сестрою відповідача зазначила, що позивач та відповідач почали проживати разом вже після реєстрації шлюбу та як стало відомо про вагітність позивача. У період 2004-2006 років відповідач проживав разом з батьками у кв. АДРЕСА_15 , оскільки батько потребував догляду у зв`язку із хворобою. Позивач у той період проживала окремо. Також пояснила, що мати відповідача ОСОБА_3 працювала на ринку «7-й кілометр», добре заробляла та мала можливість самостійно придбати квартири.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_20 підтвердив показання свідка ОСОБА_19 .

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_21 зазначив, що був сусідом відповідача за адресою АДРЕСА_13 . Протягом 2005-2006 років допомагав відповідачу з ремонтом квартири АДРЕСА_1 . Зазначив, що у той період у вказаній квартирі ніхто не проживав, а сам відповідач проживав разом з батьками у квартирі неподалік.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_22 під час допиту пояснила, що була сусідкою, проживає у буд. АДРЕСА_13 . Відповідача та його сім`ю знає особисто, позивачку не бачила жодного разу щонайменше до 2006 року.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_23 пояснила, що проживає у будинку АДРЕСА_13 , знає відповідача та його родину вже давно. Позивачку вперше побачила уже коли та була з дитиною, до того її не бачила. Щодо підписаного нею акту про фактичне проживання від 16.04.2021 пояснила, що не зовсім розуміла зміст акту. Через похилий вік та поганий зір не могла самостійно прочитати про які саме часові проміжки зазначено у акті, однак, довіряла позивачці, яка просила його підписати.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за певний період, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) міститься висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99) (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі №357/6408/17).

Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 490/4949/17).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії сторін, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (постанова ВС від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16).

Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова ВС від 27.02.2019 у справі №522/25049/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 759/14612/18 висловлено правову позицію, що якщо позивач не зазначив період часу, за який він просить встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, то встановити такий факт неможливо. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за певний період відсутні й підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам як чоловікові та жінці, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Оцінюючі досліджені у справі докази у їх сукупності, суд не знаходить підтвердженню факту спільного проживання позивача та відповідача разом, як однієї сім`ї, до реєстрації шлюбу. Матеріали справи не містять підтвердження придбання квартири по АДРЕСА_6 за спільні кошти позивача та відповідача. Суд приходить до висновку, що зазначена квартира не є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок спільних коштів подружжя не підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира була придбана ОСОБА_3 , а у подальшому подарована ОСОБА_2 .

Також не знаходять свого підтвердження доводи позивача що квартира АДРЕСА_4 була придбана за рахунок спільних коштів подружжя, якими відповідач розпорядився на власний розсуд та передав ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що квартира АДРЕСА_8 була придбана у ОСОБА_4 за рахунок спільних коштів подружжя та посилається на копію розписки від 21.09.2016 року.

Суд відхиляє вказані доводи позивача, оскільки вони не підтверджені доказами. Позивачем не надано доказів удаваності договору дарування від 21.09.2016 року. Щодо копії розписки суд зазначає, що з її змісту не вбачається, що грошові кошти були отримані як оплата за квартиру. При цьому, суд зауважує, що оригінал розписки для огляду судом не надавався.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ст. 60 СК).

За ст. 65 СК, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Водночас, відповідно до ст.57 СК, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК).

Водночас, позивачем не зазначено в чому саме полягає недодержання вимог положень ст. 203 ЦК, що є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено підстав для визнання недійсним договору в частині покупця.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 235 ЦК, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином (постанова Верховного Суду від 12.10.2021 № 725/4816/19).

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19).

Отже, позивачем не доведено факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу до укладання шлюбу, придбання спірного нерухомого майна за рахунок спільних коштів подружжя і визнання за нею права власності на частки майна, а також підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На прохання суду надати розмови сторін, які ніби то зафіксовані та подані стороною позивача на DVD носії (а.с.100) в іншій формі, оскільки при спробі у судовому засіданні відкрити диск була встановлена помилка, сторона позивача таким правом не скористалася, тому суд як доказ це не приймає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний протягом 30 днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.