Дата документу 26.01.2024
Справа № 501/3457/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

до

відповідача: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

предмет та підстави позову:про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Котик Ф.І.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Ліферчук Т.С.

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 23.11.2022 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя (а.с.3-10 т.1), який в подальшому збільшила (а.с.114-125 т.1), згідно якого просить суд:

1. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 квітня 1995 року Тростянецькою сільською радою Тиврівського району Вінницької області, актовий запис № 1.

2. Визнати об`єкт незавершеного будівництва будівлі житлового будинку, загальною площею 253,5 кв.м., житловою площею 125,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , частки в праві власності на який визначити рівними - по частки за кожним із них;

3. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), кадастровий номер :05:013:0112, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та визначити частки сторін у праві власності по частки, припинивши відпові дно право особистої власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку;

4. В порядку поділу майна в натурі виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частці незавершеного будівництва будівлі житлового будинку, загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та виділити по частки земельної ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, яка розташована за цією ж адресою.

5. В разі неможливості поділу об`єкту нерухомості в натурі, поділити спільне майно подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі 1 828 000 грн. вартості належних їй 1/2 частки незавершеного будівництва будівлі житлового будинку загальною площею 253,5 кв.м., житловою площею 125,8 кв.м., з господарськими спорудами та будівлями, та частини земельної ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , припинити право спільної власності ОСОБА_1 на вказане майно з дня отримання нею грошової компенсації вартості належної їй частки у спільному майні подружжя;

6. Поділити автомобіль шляхом виділення його відповідачу та визнання за ним права власності на нього, стягнувши з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 210185 грн., припинивши її право власності на вказаний автомобіль.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 29 квітня 1995 року. Від шлюбу народилось троє дітей.

У період шлюбу подружжям набуто у власність:

- легковий автомобіль марки Volvo модель XC90, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 12.11.2020, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ;

- земельна ділянка площею 0,0896 га за розташована за адресою АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:013:0112, зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на землю від 19.05.2006;

- незавершене будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташоване на земельній ділянці площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 253,5 кв.м., житловою площею 125,8 кв.м.

Позивач вказує, що автомобіль є неподільним і перебуває у користуванні відповідача, тому пропонує виділити відповідачу на праві особистої власності автомобіль із стягненням на її користь грошової компенсації у розмір 210 185, 00 грн.

Щодо земельної ділянки, позивач зазначає в позові, що рішенням Малодолинської сільської ради від 23.10.2000 за №176 земельна ділянка площею 0,090 га за адресою: АДРЕСА_2 надана ОСОБА_2 в постійне користування.

Рішенням Іллічівської міської ради від 26.11.2004 №353/264-IV передано безоплатно ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,90 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 , яка раніше надана йому в постійне користування рішенням Малодолинської сільської ради від 23.10.2000 за №176.

На підставі рішення Іллічівської міської ради від 26.11.2004 №353/264-IV ОСОБА_2 19.05.2006 видано Державний акт серії ЯБ №297637 на право власності на земельну ділянку, площею 0,896 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:013:0102.

Земельна ділянка слідує за головною річчю, якою є об`єкт нерухомого майна, що створений на такій земельній ділянці, отже не підлягає окремій оцінці.

Щодо об`єкту незавершеного будівництва будівлі житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами позивач стверджує, що рішенням Іллічівської міської ради від 25.10.2001 №933 надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального жилого будинку та господарчих споруд по АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного рішення, управлінням архітектури і містобудування Іллічівської міської ради 18.12.2001 видано забудовнику ОСОБА_2 будівельний паспорт, реєстраційний № НОМЕР_4 , на забудову земельної ділянки, по АДРЕСА_3 . В будівельному паспорті міститься затверджений головою Малодолинської сільської ради 30.11.2000, план земельної ділянки по АДРЕСА_3 на імя ОСОБА_2 з описом меж земельної ділянки та зазначенням сусідів.

Інспекцією архітектурно-будівельного контролю м.Іллічівська ОСОБА_2 31.12.2002 видано дозвіл на виконання будівельних робіт №073/1 від 26.02.2002 на виконання будівельних робіт по будівництву 2-поверхового жилого будинку з вбудованим гаражем та господарчими спорудами на присадибній ділянці по АДРЕСА_3 згідно з проектною документацією, затвердженою і зареєстрованою за №802 від 18.12.2001 управлінням архітектури та містобудування м.Іллічівська зі строком дії до 31.12.2004.

Згідно довідки Малодолинської сільської адміністрації Ілліччівської міської ради від 04.08.2004 в постійному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 0,09 га за адресою: АДРЕСА_4 .

Почтову адресу: АДРЕСА_2 присвоєно на підставі розпорядження №79 від 04.07.2002.

В період з 2003 по 2004 роки включно здійснені роботи з будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 253,5 кв.м., житловою - 125,8 кв.м.

Будівництво виконано згідно з проектною документацією, затвердженою і зареєстрованою управлінням архітектури та містобудування м.Іллічівська за №802 від 18.12.2001. Наявність на земельній ділянці не передбаченої будівельним паспортом альтанки не є самочинним будівництвом у відповідності до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів на їх виконання, затвердженого Постановою КМУ від 07.06.2017 за №406 (не потребує дозвільних документів, зокрема, будівництво альтанок, наметів, гаражів тощо (п.6)). Розміщення сараю в іншому місці, ніж передбачено проектною документацією, відсутність передбаченої проектом сауни, наявність непередбачених проектом перегородок, тощо не є істотним порушенням будівельних норм та правил.

Ринкова вартість незавершеного (не прийнятого в експлуатацію) будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудам, загальною площею 253,5 кв.м., житловою 125,8 кв.м., що розташоване на земельній ділянці площею 0,0896 га, кадастровий №:05:013:0102, за адресою: АДРЕСА_2 , на даний час (в умовах воєнного часу та спаду активності ринку нерухомості) складає 3 000 000 грн.

Позивач вказує, що найбільш доречним методом поділу в даному випадку був би спільний продаж об`єкту нерухомості (після реєстрації об`єкта незавершеного будівництва або ж після прийняття його в експлуатацію) та поділ грошових коштів в рівних частках. Однак відповідач відмовляється від такого варіанту вирішення спору.

Оскільки земельна ділянка разом з розташованим на ній нерухомим майном є цілісним об`єктом нерухомого майна (головна річ та її приналежність), тому вартість такого майна визначається позивачкою в розмірі 3 000 000 грн.

Позивач стверджуючи, що єдиним можливим варіантом вирішення спору є лише поділ майна в натурі, а за відсутності технічної можливості поділу поділ шляхом залишення будинку відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації вартості частки позивачки у праві на об`єкт нерухомості, звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 22.02.2023 надав до суду відзив на позов від 23.11.2022 (а.с.64-67 т.1), 28.04.2023 надав до суду відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, викладення позову в новій редакції, про зміну клопотання про призначення експертизи від 07.04.2023 (а.с.185-193 т.1), в яких просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що будівництво є самочинним, оскільки державний акт серії ЯБ №297637 про право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер :05:013:0102 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідач отримав 19 травня 2006 року на підставі рішення №353/264-IV Іллічівської міської ради від 26 листопада 2004 року і не отримував документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів щодо об`єкта, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивач ототожнив поняття «об`єкта незавершеного будівництва» та «самочинно збудованого об`єкта», які є відмінними, поєднав способи захисту, які мають самостійні правові підстави. Об`єкт незавершеного будівництва, за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України, за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). Самочинним будівництвом, за визначенням частини 1 статті 376 ЦК України, вважаються житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15).

Крім того, відповідач не вважає спільним майном подружжя земельну ділянку площею 0,0896 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), кадастровий номер :05:013:0112, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки отримав її у власність безоплатно, в процесі приватизації, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється, вимогу про виділення позивачу частини такої земельної ділянки вважає порушенням його права на гарантовану державою площу приватизованої земельної ділянки, що відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №158/1016/16-ц (провадження №61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі №352/1974/15-ц (провадження №61-4313св18), 24 квітня 2020 року у справі №622/999/16-ц провадження № 61-1260св19.

Представник позивача 09.03.2023 надав до суду відповідь на відзив (а.с.84-86 т.1), просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 21.03.2023 надав до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.106-109 т.1).

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.12.2022 матеріали справи розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.49 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.12.2022 відкрито провадження у справі (а.с.54-55 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.05.2023 прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог до спільного розгляду із первісним позовом, заяву ОСОБА_1 про виклик свідків задоволено, в клопотанні ОСОБА_1 про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено (а.с.205-207 т.1).

Рішенням Іллічівського міського суду від 03.05.2023 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 квітня 1995 року Тростянецькою сільською радою Тиврівського району Вінницької області, актовий запис № 1 (а.с.208-209 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27.06.2023 виправлено описку, допущену в рішенні Іллічівського міського суду Одеської області від 03.05.2023 (а.с.235 т.1).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16.01.2024:

- вимогу ОСОБА_1 про поділ майна в натурі шляхом виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частці незавершеного будівництва будівлі житлового будинку загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м., з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та виділення по частки земельної ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0102, яка розташована за цією ж адресою залишено без розгляду;

- прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позовних вимог в частині поділу легкового автомобіля марки Volvo модель XC90, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 12.11.2020, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ;

- з акрито провадження у справі в частині позовних вимог про поділ автомобіля .

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що 29 квітня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюб серії НОМЕР_5 від 29.04.1995 (а.с.11 т.1).

Під час шлюбу подружжям придбано рухоме та нерухоме майно, яке складається з:

- легкового автомобілю марки Volvo модель XC90, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.28 т.1);

- земельної ділянки площею 0,0896 га за розташована за адресою АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:013:0112, зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується копією державного акту про право власності на землю від 19.05.2006 (а.с.20 т.1).

- незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташоване на земельній ділянці площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту від 15.02.2023 (а.с.68-73 т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на даний об`єкт (а.с.74-76, 77 т.1).

Рішенням Іллічівської міської ради №933 від 25.10.2001 «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_2 » надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд по АДРЕСА_3 на земельній ділянці площею 0,09 га (а.с.96 т.1).

18.12.2001 виготовлено будівельний паспорт № НОМЕР_4 на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_3 (а.с.133-145 т.1)

Інспекцією архітектурно-будівельного контролю м.Іллічівська26.02.2002 видано дозвіл №073/1 на виконання будівельних робіт по будівництву будинку з гаражем та господарськими спорудами на присадибній ділянці по АДРЕСА_3 , зі строком дії дозволу до 31 грудня 2004 року (а.с.95 т.1).

Згідно висновку №684 комплексної судової будівельно - технічної, оціночно - будівельної та оціночно - земельної експертизи від 27.06.2023 (а.с.1-23 т.2):

- об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва. Статус «об`єкт незавершеного будівництва» відноситься лише до юридичного статусу домоволодіння з огляду на відсутність належно оформлених документів на право власності. Усі будівельні матеріали в досліджуваному домоволодінні по факту вже виконані і об`єкт експлуатується за своїм функціональним призначенням у якості індивідуального житлового будинку з надвірними спорудами на прилеглій земельній ділянці;

- здійснити поділ житлового будинку на дві рівні частини, або з відступом він них не є доцільним;

- будівельна вартість (вартість матеріалів, обладнання, енергії, робіт,тощо, які були використанні при будівництві) об`єкту незавершеного будівництва складає 8 001 987 грн,

- ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, за адресою: АДРЕСА_2 складає 513 000 грн.;

- ринкова вартість об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розміщеного на земельній ділянці площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, за адресою: АДРЕСА_2 ,складає 3 656 000 грн., в тому числі вартість земельної ділянки складає 513 000 грн.

Згідно висновку судової оціночної - будівельної експертизи №1024/2024 від 04.07.2023 ринкова вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 складає 1 869 000 грн. в тому числі вартість земельної ділянки складає 313 000 грн. (а.с.73-95 т.2).

Судовий експерт Дзинько Анатолій Іванович в судовому засіданні свій експертний висновок підтримав і пояснив, що ринкова вартість - це сума грошей яка може бути сплачена за об`єкт дослідження. Для визначення ринкової вартості майна, за адресою: АДРЕСА_2 був вибраний порівняльний підхід, який передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки. Порівнювати об`єкти за іншими показниками (вартості 1м2, 1м3, тощо) некоректно, тому що, таких показників при продажі житлових будинків з прилеглою земельною ділянкою не існує. Вартість пропозиції кожного з дев`яти об`єктів порівняння вказана за одиницю - житловий будинок з прилеглою земельною ділянкою. Якщо брати об`єкт дослідження, то такого порівняння, як метр квадратний не існує. Для порівняння вибрано 9 об`єктів, визначена ринкова вартість об`єкту дослідження є коректною.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що з 1995 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, від шлюбу мають троє дітей: двоє з яких повнолітніх і неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2000 році їх сім`ї виділили земельну ділянку під номером 46, у 2001 отримали дозвіл на будівництво, будівництво розпочали в 2002 і закінчили в 2004 році. Було зроблено частково ремонт і з 31 серпня 2005 вони стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Останні 5 років з ними проживала мати ОСОБА_1 . З липня 2022 відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 погіршились, чоловік став вимикати батареї, світло, вів себе агресивно і ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю 5 листопада 2023 року залишили будинок та мешкають в ОСОБА_5 . Спільним автомобілем марки Volvo, який оформлений на неї користується відповідач, тому має сплатити їй компенсацію.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що він є сином сторін по справі, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , куди сім`я заїхала в серпні 2005 року, коли він був в процесі будівництва, ще був не готовий другий поверх, кухня, гараж, підвалу ще не було. В 2020 році ?сім?єю було придбано автомобіль марки Volvo, яким користувався в основному він, батька та матір відвозив на роботу і забирав. На сьогоднішній день йому мати не забороняла користуватись автомобілем, якщо мати скаже повернути автомобіль він його поверне.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що її донька з зятем перейшли проживати у свій будинок в 2005 році, у будинку було все. Будинок будувався 2-3 роки. З 2016 вона проживала із донькою та зятем у будинку. До цього з 2005 року жила у старому будинку зятя та доньки. Останні 2 роки зять став вживати алкоголь, перестав їсти вдома, став її ображати, не допускав до будинку, все робив для того, щоб вона залишила будинок. З червня 2023 вона мешкає за іншою адресою. Дружину не ображав він з нею не говорив взагалі. Машиною користувався зять, потім віддав онуку.

ІV. Оцінка Суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна особа ) вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням вищенаведеної частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (частина третя статті 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19).

Судом встановлено, що рішенням Іллічівської міської ради від 25.10.2001 №933 надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального жилого будинку та господарчих споруд по АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного рішення, управлінням архітектури і містобудування Іллічівської міської ради 18.12.2001 видано забудовнику ОСОБА_2 будівельний паспорт, реєстраційний № НОМЕР_4 на забудову земельної ділянки, по АДРЕСА_3 . В будівельному паспорті міститься затверджений головою Малодолинської сільської ради 30.11.2000, план земельної ділянки по АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_2 з описом меж земельної ділянки та зазначенням сусідів.

Інспекцією архітектурно-будівельного контролю м.Ілліччівська 31.12.2002 ОСОБА_2 видано дозвіл на виконання будівельних робіт №073/1 від 26.02.2002 на виконання будівельних робіт по будівництву 2-поверхового жилого будинку з вбудованим гаражем та господарчими спорудами на присадибній ділянці по АДРЕСА_3 згідно з проектною документацією, затвердженою і зареєстрованою за №802 від 18.12.2001 управлінням архітектури та містобудування м.Іллічівська, зі строком дії до 31.12.2004.

Згідно п.8 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом (до 12.03.2011) є чинними до завершення будівництва об`єкту.

Згідно довідки Малодолинської сільської адміністрації Іллічівської міської ради від 04.08.2004 (рішенням Одеської обласної ради від 21.02.2002 Малодолинська сільська рада ліквідована, с.Малодолинське підпорядковане м.Іллічівську) в постійному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 0,09 га за адресою: АДРЕСА_4 . Поштову адресу: АДРЕСА_2 присвоєно на підставі розпорядження №79 від 04.07.2002.

В період з 2003 по 2004 роки включно здійснені роботи з будівництва житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 253,5 кв.м., житловою - 125,8 кв.м.

Будівництво виконано згідно з проектною документацією, затвердженою і зареєстрованою управлінням архітектури та містобудування м.Іллічівська за №802 від 18 грудня 2001 року. Наявність на земельній ділянці не передбаченої будівельним паспортом альтанки не є самочинним будівництвом у відповідності до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів на їх виконання, затвердженого Постановою КМУ від 07.06.2017 за №406 (не потребує дозвільних документів, зокрема, будівництво альтанок, наметів, гаражів тощо (п.6)). Розміщення сараю в іншому місці, ніж передбачено проектною документацією, відсутність передбаченої проектом сауни, наявність непередбачених проектом перегородок тощо не є істотним порушенням будівельних норм та правил.

Отже, будівництво не є самочинним та фактично на сто відсотків (з завершенням опоряджувальних робіт) будівництво завершено в 2005 році.

В технічному паспорті житлового будинку станом на 15.02.2023, виконаному ТОВ «БОКРЕ» на замовлення ОСОБА_2 , зазначено 2005 рік, як рік спорудження. З 2005 року будівля житлового будинку використовується сім`єю позивачки та відповідача для постійного проживання. Іншого житла ні позивачка, ні відповідач не мають. Будинок забезпечений водо-, газо- , та енергопостачанням згідно відповідним проектам (а.с.116-159 т.1).

Згідно ст.ст.60, 61, 63, 66, 69, 70, 71 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя зі стягненням грошової компенсації з іншого з подружжя.

Згідно ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації права. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва. Особа може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Згідно ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва, обтяжень такого права проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

Згідно ст.179 ЦК річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно ст.181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Переміщення незавершеного будівництва (незалежно від ступеню його незавершеності) є неможливим без його знецінення та зміни його призначення.

Згідно ст.187 ЦК складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

Будівельні матеріали і конструктивні елементи будівлі не можуть бути відокремлені від неї без їх пошкодження або істотного знецінення, а відтак об`єкт незавершеного будівництва є цілісною річчю.

Отже за змістом вказаних правових норм та за принципом розумності, незавершене будівництво незалежно від ступеню своєї завершеності є предметом матеріального світу, єдиною річчю, нерухомим майном, об`єктом цивільного обороту.

Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва є майном, яке може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, постановах Верховного від 12.02.2020 року у справі №488/3103/17-цвід 10 листопада 2021 року у справі №161/14898/19, від 16 червня 2021 року у справі №299/2490/16-ц.

Отже, суд доходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання об`єкту незавершеного будівництва будівлі житлового будинку, загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , частки в праві власності на який визначити рівними по частці за кожним із них.

Статтями 377 ЦК та 120 ЗК закріплено принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку. споруди, згідно якому земельна ділянка слідує за нерухомим майном, в тому числі об`єктом незавершеного будівництва, право на яке переходить до іншої особи, якщо інше не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Згідно ст.181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У відповідності до ст.186 ЦК річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю; приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В частині визнання за колишнім подружжям права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ), кадастровий номер :05:013:0102, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, суд керується наступним.

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України в редакції чинній на момент звернення позивача з позовом до суду у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №693/568/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі №382/2454/15-ц., від 20 вересня 2021 року у справі №307/2235/20.

Судом встановлено, що земельна ділянка у постійне користування надавалась ОСОБА_2 рішенням Малодолинської сільської ради від 23.10.2000 за №176 з врахуванням складу його сім`ї та необхідності будівництва житлового будинку.

Земельна ділянка у приватну власність ОСОБА_2 передавалась рішенням Іллічівської міської ради від 26.11.2004 року №353/264-IV на час існування на вказаній земельній ділянці нерухомого майна незавершеного будівництва житлового будинку, що був об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №297637 виданий та зареєстрований 19.05.2006 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Іллічівської міської ради за №55.

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент отримання відповідачем державного акта на спірну земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку виникло 19.05.2006 року.

Суд враховує, що позивач обґрунтовувала позовні вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, посилаючись на норми статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, які передбачають набуття права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, споруду, що розміщені на ній, а не як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя набутого у шлюбі, що регулюється нормами Сімейного кодексу України.

Посилання позивача на ст.ст.120 ЗК, 377 ЦК у цій справі є підставою для визнання прав спільної сумісної власності на земельну ділянку (у зв`язку з переходом прав власності на об`єкт нерухомості).

Разом з тим, відмовляючи в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 1 828 000 грн. вартості належних їй 1/2 частки незавершеного будівництва будівлі житлового будинку загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м., з господарськими спорудами та будівлями, та частини земельної ділянки площею 0,0896 га, кадастровий номер :05:013:0112, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , суд керується наступним,

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За загальним правилом у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Згідно висновку №684 комплексної судової будівельно - технічної, оціночно - будівельної та оціночно - земельної експертизи від 27.06.2023 (а.с.1-23 т.2):

- здійснити поділ житлового будинку на дві рівні частини, або з відступом він них не є доцільним.

- будівельна вартість (вартість матеріалів, обладнання, енергії, робіт,тощо, які були використанні при будівництві) об`єкту незавершеного будівництва складає 8 001 987 грн.

Згідно висновку судової оціночної - будівельної експертизи №1024/2024 від 04.07.2023 ринкова вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 складає 1 869 000 грн. в тому числі вартість земельної ділянки складає 313 000 грн. (а.с.73-95 т.2).

Разом з тим, в матеріалах справи та у відповідних висновках відсутні відомості про перелік будівельних матеріалів чи обладнання, конструктивних елементів будинку, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог в цій частині.

Вказані доводи узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду України від 26.04.2023 справа № 742/3786/17.

Разом з тим, сторони не позбавлені права звернутись до суду з обґрунтованим та доведеним належним чином (з відомостями про перелік будівельних матеріалів чи обладнання, конструктивних елементів будинку, тощо) позовом щодо стягнення компенсації вартості належних кожному у спільному майні колишнього подружжя 1/2 частки незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першоюстатті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зокрема, згідної платіжних інструкцій від 22.11.2022 (а.с.1-2 т.1) позивачем при подачі позову сплачено 7443,00 грн. та 992,000 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, всього у розмірі 8435,40 грн.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137ЦПКУкраїни за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

В матеріалах справи наявні:

- договір про надання правової допомоги (а.с.160 т.1);

- копія квитанції про сплату послуг згідно договору про надання правової допомоги від 16.03.2023 на суму 19000,00 грн. (а.с.161);

- ордер на надання правничої допомоги (а.с.162).

Отже, стягнення витрат на правничу правову допомогу підлягають задоволенню пропорційно до розміру задоволених вимог (75%) у сумі 14250,00 грн.

Крім того позивачкою понесені витрати на залучення експерта (проведення експертизи) у розмірі 21000,00 грн., на підтвердження яких долучено копію квитанції від 15.05.2023, згідно якого за висновок експерта сплачено 21000,00 грн.

Такі витрати, пропорційно до розміру задоволених вимог (75%) у сумі 15750,00 грн. також підлягають стягненню з відповідача враховуючи, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати об`єкт незавершеного будівництва будівлі житлового будинку, загальною площею 253,5 кв.м, житловою площею 125,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , частки в праві власності на який визначити рівними по частці за кожним із них.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0896 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ), кадастровий номер :05:013:0102, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та визначити частки сторін у праві власності по частці, припинивши відповідно право особистої власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) судові витрати у справі пропорційно розміру задоволених вимог, а саме витрати, пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 8435,40 грн., за договором про надання правової допомоги у розмірі 14250,00 грн., за проведення експертизи у розмірі 15750,00 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко