КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8483/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 10 000 грн, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову зазначено, що з 18.06.2011 до 15.03.2019 ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого у сторін народилась дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З часу припинення подружніх відносин відповідач не приймає жодної участі в утриманні сина та забезпеченні його життєвих потреб. Позивачка зазначає, що несе батьківський обов`язок по утриманню сина, забезпечує його продуктами харчування, одягом, всім необхідним для навчання та розвитку, оздоровлення, захоплення, репетиторів, та розвиваючі дитячі гуртки. Відповідач же в свою чергу не приймає участі у забезпеченні сина, жодної допомоги не надає.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на недотримання судом положень процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить змінити рішення суду шляхом зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь позивачки на утримання сина з 10 000 грн до 3 196 грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в оскаржуваному рішенні суд за відсутності у справі належних доказів встановив, що малолітній син ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , однак, згідно витягу з реєстру територіальної громади спільний син з 18.03.2014 має адресу місця проживання: АДРЕСА_2 , що є фактичною адресою місця проживання відповідача.

Вказує, що визначаючи розмір аліментів, суд виходив з того, що дитина потребує постійного догляду, в той час, він не є особою з інвалідністю та/або іншим тяжким захворюванням, яка б за висновками лікарів потребувала постійного догляду. Жодних доказів, які б давали підстави вважати сина особою, яка потребує постійного догляду, матеріали справи не містять.

Висновки суду про проходження моїм сином постійних медичних оглядів, обстежень та лікування від сезонних та дитячих захворювань, і що у зв`язку з цим він потребує лікування вартісними медпрепаратами, не підтверджуються матеріалами справи.

Зазначає, що окрім вище наведеного, в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, зокрема що відповідач не заперечує проти сплати аліментів, та частково визнає позов, і згоден сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісяця, проте такі висновки є безпідставними, оскільки участі у розгляді справи не приймав, позов не визнавав, і не погоджувався сплачувати аліменти у будь-якому розмірі, відзиву не подавав, справу було розглянуто в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Також вказує, що суд не встановив того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти на утримання старшого сина в твердій грошовій сумі у визначеному позивачкою розмірі, оскільки офіційно не працевлаштований, постійне місце роботи та стабільний дохід відсутній, заробіток є мінливим та його ледве вистачає на утримання молодшого сина та дружини, яка не працює у зв`язку з доглядом за дитиною.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила обґрунтоване рішення районного суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, що 18.06.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 18.06.2011 (а.с. 4).

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5-6).

Як встановлено судом, ОСОБА_5 , проживає разом з позивачкою, що не заперечується сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що утримання дитини є спільним обов`язком батьків, а тому враховуючи, що дитина потребує значного забезпечення санітарно-гігієнічними засобами, одягом, широким раціоном харчування продуктами належної якості без алергенів, хімічних та біологічних добавок. Дитина потребує, у випадку необхідності, забезпечення медикаментами, які на даний час вартують дорого. В зв`язку з тим, що в такому віці діти інтенсивно ростуть, тому дитина потребує значного забезпечення одягом відповідно до віку та розміру, що також спричинює значні фінансові витрати.

Між тим, з такими висновками колегія суддів в повній мірі погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до приписів статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 192 СК України визначено, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішення суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Частиною 5 статті 183 СК України регламентовано, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до приписів статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 71 цього Закону та ст. ст. 194 - 197, 274 СК України.

Вбачається, що позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі 10 000 грн щомісяця в твердій грошовій сумі, які вона вважає необхідними для забезпечення потреб спільного сина, до досягнення повноліття.

Встановлено, що справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, відзиву на позов чи будь-яких пояснень відповідач не надав будучи належно та завчасно повідомлений про розгляд справи (а.с. 22).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставин і доказів на спростування зазначеної у довідці інформації позивачкою до суду не надано і судом таких не встановлено.

При цьому, посилання ОСОБА_2 про необхідність сплати відповідачем 10 000 грн на утримання їх спільного сина, носять голослівний характер та нічим не підтверджені.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу відповідач вказав, що не має офіційної роботи, а його дохід є мінливим та не достатнім для сплати визначеної позивачкою суми, враховуючи при цьому наявність на його утриманні сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від іншого шлюбу та дружини, яка наразі не працює у зв`язку з доглядом за дитиною (а.с.46-47).

Як на підставу не спроможності сплати аліментів, вказав, що має також заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується відкритим виконавчим провадженням № 66372600 (а.с. 48-53).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір щомісячних аліментів є надмірним та не відповідає матеріальній можливості відповідача надавати матеріальну допомогу у визначеному рішенням суду розмірі.

Статтею 199 СК України визначений обов`язок обох батьків на надання матеріальної допомоги.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Переглядаючи справу, апеляційний суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного з батьків, в даному випадку на матір.

У постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок про те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку щодо утримання дитини.

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд також у постанові від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які є обов`язковими до застосування, залишилися поза увагою суду та належного врахування під час вирішення спору.

Разом з тим позивачкою не доведено жодними доказами необхідності стягнення аліментів саме у розмірі 10 000 грн та матеріальної можливості боржника їх сплачувати.

Таким чином, наявні у справі докази та майновий стан ОСОБА_1 в розумінні положень ст.192 СК України є підставою для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 , колегія суддів враховує конкретні обставини справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, вважає, що сума в розмірі 10 000 грн є надмірною, не відповідає доходу відповідача та підлягає зменшенню до 6 000 грн, яка буде достатньою.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду, ухвалено без додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підлягає зміні шляхом зменшення розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 на утримання дитини до 6 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року змінити.

Зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 000 грн до 6 000 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: