ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1473/24 Справа № 191/3452/20 Суддя у 1-й інстанції - Порошина О. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією в складі:

Судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023року (головуючий у суді першої інстанції Порошина О.О.),

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2020року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому виклав вимогу про стягнення боргу вказуючи, що останній 01 вересня 2014року отримав у позику кошти в розмірі 23100,00доларів США, які він зобов`язувався повернути за першої вимоги позивача, однак взятого на себе зобов`язання не виконав і на вимогу позивача від 25 вересня 2020року, отримані кошти в обумовлений у вимозі строк до 10 жовтня 2020року не повернув, і не виконав зобов`язання на час звернення до суду.

Інша позовна вимога зводилась до того, що окрім наведених відносин 05 червня 2020року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики за умовами якого відповідач отримав у позику кошти в розмірі 3400,00доларів США, які він зобов`язувався повернути в строк до 05 вересня 2020року, однак і це зобов`язання не виконав і позику не повернув.

В підтвердження обох вимог позивач посилався на письмовий договір, боргові розписки - складені та підписані відповідачем власноруч.

Остаточна вимога позивача зводилась до стягнення з відповідача боргу в загальному розмірі 26500,00доларів США.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 червня 2020року в розмірі 3400,00доларів США та судовий збір, в решті вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що боргові розписки від 01 вересня 2014року та від 05 червня 2020року відповідають вимогам матеріального права, та суд вважав, що умови договорів позики позичальником не виконані та кошти не повернуто. Наведені обставини щодо правомірності договорів позики були предметом судового розгляду за наслідками якого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська в рішенні від 04 жовтня 2022року ОСОБА_4 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 01 вересня 2014року та від 05 червня 2020року недійсними.

За таких умов, суд визнав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 05 червня 2020року та стягнув з відповідача кошти в розмірі 3400,00доларів США.

Водночас суд вважав що боргова розписка від 01 вересня 2014року не містить посилання на момент повернення коштів, в ній зазначено про повернення коштів за першої вимоги позивача, яка, згідно висновків суду була звернута з боку ОСОБА_1 до ОСОБА_2 11 липня 2017року, та суд пов`язував початок спливу строків щодо права вимоги за цим договором з визначеною у вимозі датою повернення позики до 01 вересня 2017року. З урахуванням чого виснував, що позивач, який звернувся в суд з цим позовом 16 листопада 2020року пропустив строк позовної давності, з огляду на що, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 23100,00доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 виклав вимогу про скасування рішення суду в частині вимог в задоволенні яких було відмовлено та про задоволення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводились до невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки позивач не звертався до відповідача із вимогою від 10 липня 2017року про повернення коштів згідно боргової розписки від 01 вересня 2014року. Заявник стверджував що відповідач вдався до шахрайських дій щодо підроблення спірної вимоги від 10 липня 2017року, яка є неналежним і недопустимим доказом, та обставини з приводу цього є предметом досудового розслідування.

Правові підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині заявник апеляційної скарги пов`язував із тим, що судом допущені порушення норм процесуального права щодо повноти дослідження судом доказів, всебічності, безпосередності дослідження судом доказів ґрунтуючись на принципах змагальності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, заявляв що обставини якими позивач обґрунтовував свої апеляційні вимоги щодо достовірності наданих відповідачем доказів досліджені судом, який дійшов обґрунтованого висновку в частині вимог в задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_3 та пояснення представника відповідача ОСОБА_5 , за відсутності відповідача ОСОБА_2 , явка якого є необов`язковою, повідомленого про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити за таких підстав.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом письмової розписки ОСОБА_2 01 вересня 2014року взяв у борг в ОСОБА_1 23100доларів США та в розписці зазначено, що позичальник зобов`язався повернути суму позики на першу вимогу /том І а.с.212/.

В письмовій розписці від 05 червня 2020року вказано, що ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 3400доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 05 вересня 2020року /том І а.с.213/.

Правомірність зазначених правочинів була предметом перевірки Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики від 01 вересня 2014року та від 05 червня 2020року, рішенням якого від 04 жовтня 2022року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 з тих підстав, що в ході розгляду цієї справи підтверджено, що розписки, підтверджували боргове зобов`язання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 . Суд вважав, що договори позики було укладено та кошти за ними позичальником отримано та відсутні правові підстави для визнання договорів недійсними /том І а.с.156-158/.

В наданій позивачем копії вимоги від 25 вересня 2020року, адресованій ОСОБА_2 зазначено про укладення 01 вересня 2014року договору позики щодо отримання останнім від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в розмірі 23100,00доларів США із зобов`язанням повернути борг на першу вимогу, та вказано про необхідність повернення коштів у строк до 10 жовтня 2020року /том І а.с.8/; згідно копії накладної «Нової пошти» вимога отримана одержувачем ОСОБА_2 28 вересня 2020року /том І а.с.9/.

В іншій копії вимоги, наданій відповідачем, датованій 10 липнем 2017року, адресованій також ОСОБА_2 зазначено про укладення 01 вересня 2014року договору позики щодо отримання останнім від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в розмірі 23100,00доларів США із зобов`язанням повернути борг на першу вимогу, та вказано про необхідність повернення коштів у строк до 01 вересня 2017року /том І а.с.112/; згідно копії опис вкладення - лист відправлено 11 липня 2017року та згідно накладної № 455 від 11 липня 2017року одержувач ОСОБА_2 отримав лист від відправника ОСОБА_1 , однак накладна в графі відправник не містить відповідного підпису /том І а.с.114/.

Та питання правомірності такої вимоги від 10 липня 2017року є предметом досудового розслідування в якому за заявою ОСОБА_1 від 06 квітня 2021року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення шахрайських дій /том ІІ а.с.10, 11/.

У даній справі сторони в апеляційному суді не заперечували висновків суду першої інстанції про укладення договорів на умовах визначених в боргових розписках від 01 вересня 2014року та від 05 червня 2020року також в процесуальному порядку не оспорені обставини щодо фактичного отримання позичальником коштів, та такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення позики в розмірі 23100,00доларів США, за борговою розпискою від 01 вересня 2014року з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду, суд вважав встановленою обставину про направлення позивачем вимоги відповідачу від 11 липня 2017року, в якій був зазначений строк виконання зобов`язання до 01 вересня 2017року, та початок перебігу позовної давності пов`язував саме із моментом виникнення у позичальника права вимоги з 02 вересня 2017року; та суд дійшов висновку що позивач скористався своїм правом на позов поза межами строку позовної давності.

Суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які доведені, однак допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У даній справі підтверджено обставини про те, що текс Розписки від 01 вересня 2014року виконано ОСОБА_2 , та останній не заперечував обставини з приводу того, що позичальник зобов`язався повернути суму позики на першу вимогу позикодавця.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в такій же сумі.

Відповідно до буквального змісту розписки ОСОБА_2 01 вересня 2014року взяв у ОСОБА_1 23100доларів США та зобов`язався повернути суму позики на першу вимогу.

Вираження волі ОСОБА_2 відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору /письмової розписки/, власноручне написання відповідачем про те, що він взяв кошти із зазначенням розміру таких коштів, зобов`язання їх повернути на першу вимогу, охоплюється поняттям договору позики.

Зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 23100,00доларів США на першу вимогу позикодавця.

Тому, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума позики, та умови щодо повернення позики, вказували на те, що між сторонами існували відносини обумовлені позикою і за таких обставин суд виходить з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, ті, що виникають із змісту розписки - договору позики.

Належним підтвердженням чого є також висновки Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в рішенні від 04 жовтня 2022року яким встановлено, що розписки підтверджували боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , кошти за ними позичальником отримано та відсутні правові підстави для визнання договорів недійсними.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже беззаперечною є та обставина, що позичальник отримав позику, однак не виконав взятого на себе зобов`язання і в обумовленому порядку, на першу вимогу, позику не повернув.

У даній справі відповідач не заперечив обставин щодо неповернення коштів позикодавцю, однак відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 23100,00доларів США пов`язував із спливом строків позовної давності стверджуючи, що перша вимога ОСОБА_1 про повернення цих коштів була направлена і отримана ОСОБА_2 11 липня 2017року, та в цій вимозі позикодавець визначив строк виконання зобов`язання до 01 вересня 2017року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Чинним законодавством статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюються дією саме цієї статті.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача 16 листопада 2020року.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Тому, в контексті наведених норм, правове значення має та обставина коли позикодавцем звернута вимога до позичальника та який строк для виконання зобов`язання нею встановлений. Позивач стверджував що така вимога була направлена ОСОБА_2 25 вересня 2020року /вимога отримана одержувачем 28 вересня 2020року/, та в ній йшлося про зобов`язання повернути борг до 10 жовтня 2020року.

Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу стверджував що вимога направлена 11 липня 2017року, та в ній був зазначений строк виконання зобов`язання до 01 вересня 2017року.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Та узгоджуються із наведеними нормами висновки суду першої інстанції, який дав вірну правову оцінка тому факту що за наслідками перевірки з боку органів досудового розслідування в порядку кримінального судочинства вимоги від 10 липня 2017року за заявою ОСОБА_1 від 06 квітня 2021року відсутні судові рішення із висновком про підтвердження наведених в заяві фактів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та обставини щодо відсутності вимоги про повернення коштів від 10 липня 2017року не підтверджують.

Суд першої інстанції оцінив достовірність тверджень відповідача, і суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника ОСОБА_2 стосовно достовірності та доказового значення наданої ним вимоги та поштової накладної щодо надіслання і отримання такої вимоги, та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази є належними письмовими доказами які були вирішальними для розгляду справи.

За таких умов факт досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 від 06 квітня 2021року шахрайських дій по заволодінню 23100,00 доларами США, за відсутності відповідного судового рішення, не спростовує висновків суду з приводу доказового значення вимоги від 11 липня 2017року.

У відповідності до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; та за змістом статті та статті 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі свого боку позивач не надав жодного доказу з приводу того, що вимога від 11 липня 2017року не була підписана ОСОБА_1 , чи взагалі не направлялась або не відповідала жодним іншим вимогам чинного законодавства. Тобто ніщо не вказувало на те, що така вимога була неналежним чи недопустимим доказом.

Заразом відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити в позовних вимогах з цих підстав, встановивши, що позивачем строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Та згідно висновків суду, з урахуванням встановлених обставин, право на позов позивач отримав на наступний день по закінченню визначено позивачем строку для добровільного виконання зобов`язання, тобто з 02 вересня 2017року. Через це звернення до суду мало здійснюватись протягом трьох років до 02 вересня 2020року, та суд розцінив звернення позивача з позовом від 16 листопада 2020року як таке що відбулось поза межами строку позовної давності, і відмовив в позові з цих підстав.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Отже вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 02 вересня 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Та суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права /частина четверта статті 367 ЦПК України/.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду в оскарженій частині, висновки суду в цій частині здійсненні без дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, задоволення позову і стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 01 вересня 2014року в розмірі 23100,00доларів США.

В іншій не оскаржуваній частині рішення залишається без змін.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840,80грн за подання позовної заяви та 420,40грн за подання заяви про забезпечення позову, та ухвалою суду позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

За подачу апеляційної скарги позивачу ухвалою суду було зменшено розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги до 2000,00грн, які сплачені згідно квитанції /том ІІ а.с.23/.

Враховуючи результат розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає, що з відповідача, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви, заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 3261,20грн (840,80+420,40+2000,00), та з ОСОБА_2 на користь Держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9669,20грн за подання позовної заяви /10510,00грн 840,80грн/ та 13765,00грн за подання апеляційної скарги /15765-2000/, всього 23434,20грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики від 01 вересня 2014року в розмірі 23100,00доларів США та позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отримані у позику за договором позики від 01 вересня 2014року грошові кошти, як суму основного боргу, в загальному розмірі 23100 (двадцять три тисячі сто),00доларів США.

Скасувати Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023року в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 3261,20(три тисячі двісті шістдесят одну),20грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір в загальному розмірі 23434(двадцять три тисячі чотириста тридцять чотири)20грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2023року.

Судді: