УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 461/3910/16-ц

провадження № 61-862ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, відділ у справах дітей Франківської районної державної адміністрації м. Львова, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Львівський державний університет внутрішніх справ, відділ у справах дітей Личаківської районної державної адміністрації м. Львова, про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, скасування наказу про передачу квартири у власність, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, скасування наказу про передачу квартири у власність, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житлове приміщення.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 липня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року та постанова Львівського апеляційного суду від 05 липня 2018 року залишені без змін.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив переглянути за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від19 квітня 2018 року.

ОСОБА_1 вважав нововиявленими обставинами те, що на момент ухвалення Галицьким районним судом м. Львова рішення від 19 квітня 2018 року йому та суду не було відомо про фальшивість документів, які долучені до матеріалів справи, і в нього не було доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 був включений до контрольного списку працівників ЛьвДУВС, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді та користуються правом позачергового одержання жилих приміщень саме рішенням житлово-побутової комісії ЛьвДУВС від 06 листопада 2006 року, оформленим протоколом № 8, а не рішенням спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 07 листопада 2006 року, оформленим протоколом № 8, як про це заявляли представники ОСОБА_3 і ЛьвДУВС у судових процесах цієї цивільної справи та інших цивільних справ № 461/591/13-ц, № 461/15214/13-ц, № 461/4606/14-ц, №463/4474/17.

Вказував, що про наявність протоколу № 1 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19 листопада 2012 року, який ЛьвДУВС надав Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, і на підставі якого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради було затверджено рішення про надання квартири черговику ОСОБА_3 та членам його сім`ї ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 ) і оформлено ордер ОСОБА_3 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , він дізнався 26 вересня 2020 року.

Цей факт, на думку заявника, є нововиявленою обставиною, яка має істотне значення для розгляду справи та існувала на час розгляду справи, але не була встановлена судом та не була і не могла бути відома йому на час розгляду справи, входить до предмета доказування у справі та могла вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Заявник вважав, що якби вказана обставина була відома суду та особам, які брали участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Отже, вказана обставина є істотною і могла би спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що судове рішення було би іншим.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 13 200, 00 грн витрат на правову допомогу.

12 січня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у вказаній справі.

Вимоги касаційної скарги заявник обґрунтовує порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на невідповідність висновків судів обставинам справи, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Суди встановили, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, скасування наказу про передачу квартири у власність, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житлове приміщення.

Вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року.

При ухваленні рішення від 19 квітня 2018 року суд покликався на такі встановлені судом обставини, що були підставою для видачі спірного ордеру.

На підставі спільного рішення адміністрації і профкому ЛьвДУВС (витяг з протоколу від 19 листопада 2012 року № 1) та рекомендації громадської комісії з житлових питань при виконкомі (витяг з протоколу від 04 грудня 2012 року № 20) виконкомом Львівської міської ради були прийняті рішення від 04 січня 2013 року № 07 «Про надання квартири черговику за місцем проживання за контрольним списком Львівського державного університету внутрішніх справ» (далі - рішення виконкому від 04 січня 2013 року № 07) та від 25 січня 2013 № 45 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 04 січня 2013 року № 7» (далі - рішення виконкому від 25 січня 2013 року № 45), згідно з якими ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було видано ордер № 0004333 на квартиру.

На час ухвалення Галицьким районним судом м. Львова рішення від 19 квітня 2018 року рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, визнано незаконним та скасовано протокол спільного засідання адміністрації та профкому від 07 листопада 2006 року № 8 в частині включення в контрольний список працівників університету, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді, ОСОБА_3 за № 19, включення в контрольний список працівників університету, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді та користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, ОСОБА_3 - за № 2 (зарахований у пільговий список у Львівській міській раді 02 червня 2006 року).

У представлених заявником копіях двох варіантів протоколу засідання адміністрації і профспілкового комітету Львівського державного університету внутрішніх справ від 19 листопада 2012 року № 1, один з яких він отримав в ході розгляду судових справ за його позовом до ЛьвДУВС, а другий витребував з виконавчого комітету Львівської міської ради, зафіксована інформація щодо розподілу житла для сім`ї черговика ОСОБА_3 , що повністю відповідає реальній дійсності; обидва протоколи відповідають та не суперечать один одному;один протокол містить більш поширену інформацію щодо виступу головуючого у засіданні, зміст в обох протоколах ідентичний і зводиться до наміру забезпечення житлом черговика ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

При цьому неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частини четверта та п'ята статті 423 ЦПК України).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Нововиявлені обставини відрізняються від нових обставин, обставин, що змінилися, та нових доказів за часовими ознаками, предметом доказування та істотністю впливу на судове рішення. Нова обставина, що з'явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що у заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 посилається на ті обставини та акти, які досліджувалися та яким була надана правова оцінка Галицьким районним судом м. Львова при ухваленні рішення від 19 квітня 2018 року, такі обставини не є істотними для справи, оскільки за наявності їх у справі не призвели б до прийняття кардинально іншого судового рішення.

Встановивши, що викладені заявником обставини не є нововиявленими в розумінні статті 423 ЦПК України, оскільки вони існували на момент розгляду справи та ухваленняГалицьким районним судом м. Львова рішення від 19 квітня 2018 року, були встановлені судом та їм була надана оцінка, про них було відомо заявнику, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року.

Крім того, частково задовольняючи заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Дмитренка В. П. про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції керувався критеріями виправданості, розумності, справедливості та оцінив надані докази. Апеляційний суд, врахувавши особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, необхідний для вчинення дій та надання послуг з правничої допомоги, обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції в цій частині.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної реєстрації Львівської міської ради, відділ у справах дітей Франківської районної державної адміністрації м. Львова, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Львівський державний університет внутрішніх справ, відділ у справах дітей Личаківської районної державної адміністрації м. Львова, про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, скасування наказу про передачу квартири у власність,визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житлове приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко