РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Мурашової Н.А.

за участю секретаря Бойко Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , заінтересована особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Петра Ребра, буд.9-А, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

07.12.2023р. заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що вона є одинокою матір`ю та єдиним опікуном свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказану заяву мотивує тим, що вона народила сина, не перебуваючи у шлюбі. Відомості про батька дитини в актовому записі про народження внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України з її слів. Вона самостійно здійснює батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дитини, піклується про його стан здоров`я, фізичний та моральний розвиток. У зв`язку з військовою агресію рф проти України вона з сином виїхали до Ізраїлю, де 23.10.2023р. зареєструвала шлюб з громадянином цієї країни ОСОБА_3 . Зараз вона має намір залишитись на постійне проживання в Ізраїлі і для того, щоб син зміг проживати з нею на законних підставах, вона повинна представляти його інтереси у відповідних органах, але у неї відмовляються приймати документи, оскільки відсутнє документальне підтвердження факту того, що вона є одинокою матір`ю та єдиним опікуном сина. На законодавчому рівні в Україні не закріплений термін «одинока матір» та не визначено переліку документів, які б підтверджували такий статус. У зв`язку з цим вона вимушена звернутись до суду з цією заявою про встановлення відповідного факту, оскільки від нього залежить виникнення та реалізація особистих прав її дитини.

Ухвалою суду від 11.12.2023р. відкрито окреме провадження у цивільній справі за цим позовом та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

В судове засідання представник заявниці ОСОБА_1 адвокат Мєдвєдєва А.В. не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, заяву підтримує та просить її задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Запоріжжі народився ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 24.07.2008р. Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції на підставі актового запису №934 від 24.07.2008р.

Батьками дитини зазначені: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №8 від 13.07.2023р. при державній реєстрації народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька ОСОБА_4 записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері).

24.10.2023р. заявниця ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином Ізраїлю Давидом Леві в м.Солт- ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_2 , справжність перекладу якого на українську мову засвідчена нотаріусом Держави Ізраїль Роніс Майя 16.11.2023р..

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.293, ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження суд вправі встановити факт, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

На законодавчому рівні в Україні не закріплений термін «одинока матір» та прямо не передбачено, які документи підтверджують правовий статус одинокої матері.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, як правило, до одиноких матерів відносять жінку, яку народила житину, не перебуваючи у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини відомості про батька внесені за вказівкою матері, що може підтверджуватись витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження.

Згідно з ч.1,2,4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Згідно з ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини, від батька - 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до ст.154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст.1,5,7 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою, зокрема, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайвищому забезпеченню інтересів дитини.

Вимоги Конвенції про права дитини обумовлені потребою забезпечити вирішення питань, що стосуються виховання і піклування про дитину, у легітимний спосіб і таким чином гарантувати стабільне життя дитини і впорядкованість її відносин з батьками чи іншими піклувальниками.

Багатостороннім міжнародним договором, спрямованим на захист дитини від незаконного переміщення чи утримання, є Гаазька Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, до якої приєдналися Україна та Ізраїль.

У Гаазькій Конвенції вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, «право піклування» охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини, а «право доступу» включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати дитину на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання (ст.5 Конвенції).

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон. Тобто, наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не є підставою для зміни дитиною держави проживання цим з батьків одноособово. Зміна країни проживання дитини вимагає окремого узгодження з тим з батьків, який проживає окремо (а за відсутності - потрібен дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов`язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.

Відповідно до Регламенту №5.2.0008 Управління реєстрації населення та імміграції Ізраїлю «Про надання статусу іноземному громадянину на підставі шлюбу з громадянином Ізраїлю» зі змінами від 10.12.2020, підрозділ: візи, з питань: надання статусу іноземному громадянину на підставі шлюбу з громадянином Ізраїлю встановлює наступне: «У випадку якщо запрошений з батьків заявив, що він є винятковим опікуном неповнолітнього, треба надати оригінал засвідченого рішення суду (а якщо буде необхідним, з перекладом) або оригінал договору про розірвання шлюбу, затвердженого судом (а якщо буде необхідним, з перекладом) який визначив, що виняткова опіка над неповнолітнім надана йому».

Отже, отримання витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження дитини з відомостями про батька, вказаними згідно із ст.135 Сімейного кодексу України, не є достатнім документом для державних органів Ізраїлю у відносинах з громадянами іноземних держав, оскільки законодавство Ізраїлю вимагає рішення суду про одноосібну опіку над неповнолітньою дитиною.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає встановленим та доведеним факт того, що заявниця ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та єдиним опікуном свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким відомості про його батька ОСОБА_4 записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України - за вказівкою матері, оскільки вона при народженні дитини не перебувала у шлюбі, спільна заява батьків, заява батька або рішення суду були відсутні.

При цьому, саме заявниця як одинока матір відповідно до ст.154 СК України є єдиним законним представником свого неповнолітнього сина та має право звертатися до уповноважених органів з питань, що стосуються реалізації прав та інтересів дитини.

Разом з тим, на цей час заявниця перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Ізраїлю, для законного проживання з дитиною на території Ізраїлю та отримання відповідного правового статусу вона має намір звернутись до уповноважених органів цієї країни, але для цього їй потрібно надати рішення суду, що підтверджує одноосібну її опіку над неповнолітньою дитиною, оскільки витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження дитини, який є одним із доказів статусу «одинокої матері» на території України, для державних органів Ізраїлю недостатньо.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки від нього залежить виникнення та реалізація законних прав її неповнолітнього сина, зокрема, права на обрання місця проживання на території іноземної держави. Підтвердити вказаний факт в позасудовому порядку вона не має можливості. Спір про право в даному випадку суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.2,4,5,12,13,76-82,89,258,263-265,293,315,319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Встановити факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,є одинокою матір`ю та єдиним опікуном свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.А.Мурашова

16.01.2024