справа № 489/658/24 провадження №2/489/824/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

05 лютого 2024 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва Коваленко І.В., який є головуючим у справі, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Відділу примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління державної податкової служби у Миколаївській області про зняття арешту з майна,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до відповідачів в якому просить скасувати арешт, накладений головним державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Корець С.В. на підставі виконавчого провадження №25868606 та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.04.2011.

Позов мотивовано тим, що у листопаді 2023 року йому повідомили про неможливість перереєстрації садового будинку у зв`язку з накладенням арешту ВДВС Миколаївського МУЮ згідно виконавчого провадження №25868606, яке знаходилось на виконанні у Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса). Підставою для відкриття вказаного провадження була податкова заборгованість, стягнення якої здійснювалося на підставі виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду № 2а-8290/10/1470 від 09.03.2011. 05.12.2023 отримав відповідь з Головного управління державної податкової служби у Миколаївській області про відсутність податкового боргу. 18.01.2024 звернувся до Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) з вимогою закрити виконавче провадження та зняти арешт, в чому йому було відмовлено через відсутність відкритого відносно нього виконавчого провадження. Так як виконавче провадження знищене та має статус завершеного, тому накладений арешт на майно позивача, який не скасовано, порушує право позивача, як власника майна.

Ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, суддею встановлено підстави для відмови у відкритті провадження за цією позовною заявою з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При цьому, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. До таких критеріїв також може бути віднесена й пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 2, 4, 5, 19 ЦПК України). Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право саме в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльність, зокрема, органу державної виконавчої служби, крім випадків, що прямо передбачені в окремому законі.

Отже, якщо закон установлює інший, ніж за правилами адміністративного судочинства, порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо розгляду таких скарг.

Водночас, право сторін виконавчого провадження на звернення зі скаргою, порядок подання та розгляд таких скарг на рішенням, дії або бездіяльністю державного виконавця визначені в розділі VII ЦПК України.

Зокрема, статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 448 ЦПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Разом із цим в Законі України «Про виконавче провадження», який є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення дій спрямованих на примусове виконання судових рішень міститься аналогічна норма, відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74).

Позивач, пред`являючи вимоги до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Відділу примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління державної податкової служби у Миколаївській області про зняття арешту, посилається на необґрунтованість накладеного на даний час арешту на його майно, що порушує його права, як власника.

При цьому, із позову та до доданої до нього постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.04.2011 вбачається, що накладення арешту здійснено у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа Миколаївського окружного адміністративного суду № 2а-8290/10/1470 від 09.03.2021, стягувачем за яким є ДПІ у Ленінському районі міста Миколаєва.

Відповідно до статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склались між ними, суд приходить до висновку, що вимоги заявника не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, у відкритті провадження слід відмовити та роз`яснити позивачу право на звернення з даним позовом до відповідного адміністративного суду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається у разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Відділу примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління державної податкової служби у Миколаївській області про зняття арешту з майна.

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) згідно квитанції №2498-8766-1600-4717 від 29.01.2024.

Роз`яснити, що відмова у відкритті провадження у справі не позбавляє особу права звернутися з позовною заявою в порядку, передбаченому КАС України, до відповідного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 05.02.2024.

Суддя І.В. Коваленко