Провадження № 2/641/437/2024 Справа № 641/8575/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року м. Харків

Комінтернівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Онупко М.Ю.,

за участю секретаря Полякової М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 в якій просить визнати договір дарування серія та номер: 3-843 виданий 07.09.2018 року, видавник Світловодська міська державна нотаріальна контора Кіровоградської області недійсним.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 10.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. Договір був укладений у письмовій формі у вигляді розписки, в якій було зазначено, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути гроші у повному обсязі та у строк до 10.04.2014 року. До вказаної дати ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_1 повернуто не було, у зв`язку з чим 11.04.2016 ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 706032 грн. 75 коп. з ОСОБА_4 . Так 28.04.2016 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова було відкрито провадження у справі №638/5941/16-ц. У серпні 2016 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 відчужила майно, що належало їй на правах приватної власності, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також 1/2 частина квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_2 . 17.10.2016 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено. 01.03.2017 року Дзержинським районним судом міста Харкова було ухвалено заочне рішення у вказаній справі, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 було задоволено і зобов`язав ОСОБА_4 сплатити заборгованість у розмірі 706032,75 грн.

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 укладеного 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою Інною Григорівною за реєстровим №996. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року у справі №645/6560/18 рішення суду першої інстанції було скасовано та визнано недійсним договір дарування квартири за АДРЕСА_1 ,

Також 31.08.2020 року представник ОСОБА_1 звернувся з заявою до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про скасування запису про право власності за номером 27816326 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак державним реєстратором було відмовлено у скасуванні запису про право власності за номером 27816326 на підставі того, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер: 3-843, виданий 07.09.2018, виданий: Світлодарською міська державна нотаріальна контора Кировоградської області.

Зазначив, що на його думку, відповідачі та ОСОБА_4 діяли недобросовісно з моменту укладення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і продовжують ухилятися від виконання зобов`язання по теперішній час шляхом протиправних дій. Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_1 був вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів та вказав, що після визнання недійсним останнього договору відчуження спірної квартири він матиме можливість звернути стягнення на її майно з метою виконання рішення суду про стягнення боргу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.12.2020 року було відкрито провадження по вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання.

Проте у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 року воєнного стану та проведенням бойових дій на території Харківської області розгляд справи у судовому засіданні 17.03.2022 року не відбувся.

На виконання розпорядження голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу 21.04.2022 року передано до Ленінського районного суду м. Полтави.

Однак цивільна справа до провадження Ленінського районного суду м. Полтави не приймалась.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 17.11.2022 року № 65 «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» з 23.11.2022 року відновлено територіальну підсудність Комінтернівського районного суду м. Харкова, та справу повернуто з Ленінського районного суду м. Полтави до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 02.02.2023 року по справі № 641/8575/20 прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просили їх задовольнити.

До судового засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

В наданому до суду відзиві на позовну заяву зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є її рідними доньками. Спірна квартира АДРЕСА_3 була подарована ОСОБА_4 на підставі договору дарування 10.06.2016 року. На час укладення договору квартира під арештом не перебувала, заборон на здійснення будь-яких дій щодо її відчуження не було. На укладенні вищевказаного договору наполягала саме вона, оскільки опікувалась вказаним житловим приміщенням та сплачувала комунальні послуги. Зважаючи на ту обставину, що у власності її доньки ОСОБА_4 знаходиться частина квартири за АДРЕСА_4 , за характером своєї роботи остання постійно змінювала місце свого мешкання у різних місцях України, а її донька ОСОБА_3 з малолітнім сином окремого власного житла не мала, вона прийняла рішення подарувати квартиру АДРЕСА_3 , яка є у її власності. З цією метою нею був укладений договір дарування №3-843, виданий 07.09.2018 року Світлодарською міською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області. На час укладання договору квартира під арештом та забороною не перебувала, заходи з примусового виконання судових рішень не здійснювались. Ухвала Фрунзенського районного суду міста Харкова від 07.11.2018 року про відкриття провадження у справі №645/6560/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_3 недійсним була нею отримана поштовим зв`язком 27.11.2018 року та була оскаржена до Харківського апеляційного суду. Таким чином, позивач звернувся до суду та їй стало відомо про це за спливом двох місяців після укладання спірного договору дарування. Данну обставину підтверджує і позивач у позовній заяві. Отже, твердження позивача про їїї, ніби-то умисні дії, направлені на укладання фіктивного договору дарування, є його припущенням, не підтвердженим будь-якими належними і достатніми доказами у справі. Сторони спірного договору дарування не мали боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 , а на момент укладення договору судового рішення, пов`язаного з предметом договору квартири АДРЕСА_3 не було. Договір дарування квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений до звернення позивача до суду із цим позовом.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

До судового засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач повідомлялась про день, час та місце розгляду справи. однак до суду не з`являлась, натомість неодноразово надавала до суду заяви про відкладення розгляду справи, що свідчить про її обізнаність щодо розгляду судом цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним. Зважаючи на те, що відповідачем до суду не було надано даних на підтвердження поважності причин її неявки до судового засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача.

У наданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що 07.09.2018 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3 . На момент укладання договору дарування квартири вона не була обізнана, що попереднім власником квартири була ОСОБА_4 . Як їй було відомо, зазначену квартиру отримала її мати ОСОБА_2 за договором по життєвого утримання. Заборон щодо відчуження зазначеної квартири не існувало, що, в свою чергу, було підтверджено нотаріусом на момент укладання угоди. Квартира АДРЕСА_3 , після укладання договору дарування стала місцем її проживання. 22.11.2018 року у цій квартирі було зареєстровано місце її проживання та місце проживання її сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також вона несе фінансову відповідальність за зазначений об`єкт нерухомості, проводить поточний ремонт та сплачує за комунальні послуги. Щодо її обізнаності про боргові зобов`язання ОСОБА_4 перед позивачем, вказала, що їй не було відомо про те, що спірна квартира перебувала у власності ОСОБА_4 , тож вона не пов`язувала інформацію про її боргові зобов`язання з укладеним між нею та ОСОБА_2 договору дарування. Щодо тверджень позивача про неможливість стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 , то, наскільки їй відомо, виконавче провадження було закрито на його прохання та виконавчий лист був повернутий стягувачу. Тож жодних обмежень для укладання спірного договору дарування квартири не було. Таким чином, твердження позивача про її дії, направлені на укладання нібито фіктивного договору дарування, є лише його припущенням, не підтвердженим будь-якими належними і достатніми доказами.

До судового засідання третя особа ОСОБА_4 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири від 07.09.2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843, посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М.

Згідно до Інормації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 379764589 від 23.05.2024 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування, серія та номер: 3-843, виданий 07.09.2018 року, видавник Світловодська міська державна нотаріальна контора Кіровоградської області.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 (справа № 645/6560/18) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири квартири АДРЕСА_3 , укладений 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. за реєстровим № 996, залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року (справа № 645/6560/18) рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2019 року скасовано та ухвалено нове рівшення, яким позовні вимоги було задоволено та визнано недійсним оспорюваний договір дарування квартири.

Зазначене рішення суду апеляціної інстанції було залишено без змін постановою Верховного Суду від 08.04.2021 року (справа № 645/6560/18).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України на підставі вищезазначеного рішення судом встановлено наступні обставини.

10.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США на строк до 10 квітня 2014 року. У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаним договором позики (цивільна справа № 638/5941/16-ц).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.03.2017 року у цивільній справі № 638/5941/16-ц з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 14.04.2013 року в загальному розмірі 706 032,75 грн. та 7 010 грн. судового збору.

01.06.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 706 032,75 грн. та 7 010 грн. судового збору. 13.07.2017 року головним державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 54293014 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Зазначеним рішенням встановлено, що відчужуючи належну ОСОБА_4 на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 своїй матері ОСОБА_2 , ОСОБА_4 була обізнана про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу на користь позивача, тому могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. При цьому в указаному житлі як дарувальник, так і обдарована не проживають та фактично ним не користуються. Оскільки при укладенні 10 червня 2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 , спілний договір підлягає визнанню недійсним..

Таким чином, суд апеляційної інстанції з`ясувавши, що при укладенні 10.06.2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , сприйшов до висновку про визнання вказаного договіру дарування недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), де вказано про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникають із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 17.06.2020 року (справа № 645/6560/18) визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 10.06.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коробовою І.Г. за реєстровим № 996, а також було встановлено факт того, що при укладенні 10.06.2016 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, то укладені наступні договори щодо спірної квартири, зокрема договір дарування квартири від 07 вересня 2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М. є недійсними.

Таким чином, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири від 07.09.2018 року зареєстрованого в реєстрі за № 3-843 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М. недійсним, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 07 вересня 2018 року зареєстрований в реєстрі за № 3-843 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори Скрипкою О.М.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а якщо апеляційну скаргу подано- після закінчення апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи - в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній.

Суддя: М. Ю. Онупко