Єдиний унікальний номер судової справи 489/228/23
Номер провадження 22-ц/812/115/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

05 лютого 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 13 листопада 2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду о 15 год. 54 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 11 вересня 2010 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

На даний час відносини між подружжям суттєво погіршилися та ОСОБА_3 звернулася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовними заявами про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

У період перебування у шлюбі подружжя накопичувало спільні заощадження, які зберігало у вигляді депозитних вкладів в Акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк України» (далі АТ «Укрексімбанк»).

Так, 24 червня 2020 року укладено договір банківського вкладу «Класичний строковий» №302689 між ОСОБА_3 та АТ «Укрексімбанк», згідно з умовами якого на відповідні депозитні рахунки, зокрема, за заявою про надання банківських послуг «Розміщення вкладу» №378801 від 31 грудня 2021 року зроблено вклад на суму 250 000 грн. та за заявою про розміщення вкладу №392443 від 04 липня 2022 року на суму 78 000 грн.

На час звернення з позовом до суду, інформація щодо зняття зазначених сум у позивача відсутня.

Загальний розмір спільних заощаджень подружжя становить 328 000 грн. вкладу. При цьому, позивачу невідомо який розмір відсотків нараховано за банківськими вкладами.

Оскільки, заощадження було внесено на депозитний рахунок в період шлюбу, вказані кошти належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності.

На даний час ОСОБА_1 з ОСОБА_3 не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначених спільних коштів.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

здійснити поділ 328 000 грн. заощаджень та нарахованих на вказану суму відсотків, що містяться на рахунках в АТ «Укрексімбанк», на яких знаходяться грошові кошти, зареєстровані за ОСОБА_3 за договором банківського вкладу «Класичний строковий» №302689 від 24 червня 2020 року, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 164 000 грн. та нараховані відсотки, що є 1/2 частиною коштів, що містяться на рахунках в АТ «Укрексімбанк», на яких знаходяться грошові кошти, зареєстровані за ОСОБА_3 за договором банківського вкладу «Класичний строковий» №302689 від 24 червня 2020 року.

У вересні 2023 року позивачем подано заяву про збільшення розміну позовних вимог, в якій зазначено, що з інформації АТ «Укрексімбанк», наданої на запит суду, вбачається, що 05 січня 2024 року відповідач зняла кошти у розмірі 348 619 грн. 68 коп. з депозитних рахунків у банку, проте частину вказаних коштів позивачу не повернула.

При цьому, станом на 05 січня 2024 року фактичні шлюбні відносини між сторонами вже не існували, що підтверджується поданими ОСОБА_3 у грудні 2022 року позовними заявами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Посилаючись на викладене, позивач просив:

визнати грошові кошти у сумі 348 619 грн. 68 коп., що містилися на депозитних рахунках, відкритих ОСОБА_3 в АТ «Укрексімбанк» та були зняті 05 січня 2023 року спільною сумісною власності подружжя.

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 174 306 грн. 34 коп., що є 1/2 частиною спільного сумісного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, оскільки ще у січні 2023 року вона у присутності двох свідків передала позивачу кошти в загальному розмірі 164 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано грошові кошти у розмірі 348 619 грн. 68 коп., які містились на депозитних рахунках ОСОБА_3 у філії АТ «Укрексімбанк», об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 174 306 грн. 34 коп., в порядку поділу майна подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 640 грн. 80 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що накопичена за час подружнього життя сума грошових коштів є спільним сумісним майном подружжя, що підтверджується матеріалами справи, зокрема банківськими виписками по рахункам, на яких вказані кошти були акумульовані та в подальшому зняті відповідачем. Доказів, які б спростовували доводи позивача та встановлювали, що кошти є особистою власністю відповідача, суду не надано. Тому на користь позивача підлягає стягнення половина від загальної суми заощаджень, в межах позовних вимог - 174 306 грн. 34 коп.

Посилання відповідача на те, що нею були передані позивачу кошти у розмірі 164 000 грн., суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки передачі саме депозитних коштів не було зафіксовано ані письмово (розписка в отриманні коштів, договір, тощо), ані засобами фото чи відеофіксації.

Також суд не прийняв доводи відповідача щодо того, що майже половина коштів внесених на депозит це її особисті кошті, а саме виплата допомоги по вагітності та пологах, а також виплати на дитину, оскільки у розумінні Сімейного кодексу України, до майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності відноситься: майно, придбане за час шлюбу (за винятком речей індивідуального користування); прибутки отримані кожним із подружжя (заробітна плата, пенсія, стипендія та інші доходи).

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Судова практика щодо вирішення подібної категорії спорів є сталою та незмінною.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що з 11 вересня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2023 року у справі №489/3690/22 (провадження №2/489/693/23, текст судового рішення, внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (а.с.29).

У подружжя є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.154,155).

В період шлюбу 24 червня 2020 року між АТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_3 укладено договір банківського вкладу «Класичний строковий» №302689, відповідно до якого, банк відкрив на ім`я відповідача вкладний (депозитний) рахунок у гривні. Сума первинного розміру вкладу становить 112 000 грн., строком 93 календарних днів. Терміном повернення вкладу є 25 вересня 2020 року.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що починаючи з першого дня, наступного за днем внесення вкладу на депозитний рахунок, до дня, що передує терміну повернення вкладу, банк здійснює нарахування процентів на вклад за процентною ставкою, що становить 11.30 % річних (а.с.19-21,23-27).

Також, 31 грудня 2021 року ОСОБА_3 та АТ «Укрексімбанк» підписано заяву про надання банківської послуги «Розміщення вкладу» №378801, відповідно до якої ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 250 000 грн. Дата повернення вкладу 04 липня 2022 року. Процентна ставка для нарахування процентів 8.55 % річних (а.с.8-10).

На виконання ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2023 року від АТ «Укрексімбанк» надійшов лист №0620000/5492-23 від 22 лютого 2023 року, з якого вбачається, що договір банківського вкладу «Класичний строковий» №302689 від 24 червня 2020 року закрито 27 грудня 2020 року.

Крім того, на виконання ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 червня 2023 року від АТ «Укрексімбанк» надійшов лист від 28 липня 2023 року за №БТ/0025800/5000-23, яким надано інформацію щодо відкритих та діючих депозитних угод ОСОБА_3 у період з 01 січня 2020 року по 23 січня 2023 року, а саме:

депозитний рахунок «Зручний» 60 000 грн. відкритий 23 грудня 2019 року, закритий 24 червня 2020 року;

депозитний рахунок «Класичний строковий» 112 000 грн., відкритий 26 квітня 2020 року, закритий 27 грудня 2020 року;

депозитний рахунок «Класичний строковий» 166 938 грн. 59 коп., відкритий 28 грудня 2020 року, закритий 31 грудня 2021 року;

депозитний рахунок «Накопичувальний строковий» 250 000 грн., відкритий 31 грудня 2021 року, закритий 05 січня 2023 року;

депозитний рахунок «Накопичувальний строковий» 78 000 грн., відкритий 04 липня 2022 року, закритий 05 січня 2023 року;

депозитний рахунок «Накопичувальний строковий» 35 000 грн., відкритий 17 червня 2022 року, закритий 18 грудня 2022 року (а.с.127).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначав, що грошові кошти, що були розміщені на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_3 у АТ «Укрексімбанк», є спільним сумісним майном подружжя. Однак відповідач без його згоди, після фактичного припинення шлюбних стосунків між подружжям самостійно розпорядилася вказаними грошовими коштами та використала такі кошти не в інтересах сім`ї на власні потреби.

В обґрунтування заперечень проти позовних вимог, ОСОБА_3 зазначала, що у січні 2023 року в присутності двох свідків передала позивачу грошові кошти в загальному розмірі 164 000 грн.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, роз`яснено, що грошові кошти (вклади), внесені у банківські установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до ст.61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу.

За таких обставин, встановивши, що сума коштів на рахунках відповідача на час припинення шлюбних відносин сторін становила 348 619 грн. 68 коп., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсації частини від цієї суми у розмірі 174 306 грн. 34 коп.

При цьому, спірні кошти були зняті відповідачем з банківських рахунків та використані або збережені без відома ОСОБА_1 та не в інтересах сім`ї.

Колегія суддів зауважує, що посилання відповідача на те, що факт передачі коштів позивачу підтвердили свідки на позицію не впливає, оскільки факт отримання грошових коштів не може підтверджуватися свідченнями свідків.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 07 лютого 2024 року