15.01.2024 Справа № 363/2277/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

представника позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 ,

відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та стягнення моральної шкоди

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_6 , про визначення порядку користуванням квартирою,

встановив:

позивачка за первісним позовом звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона з березня 2018 року постійно проживала разом із ОСОБА_7 однією сім?єю без реєстрації шлюбу в кв. АДРЕСА_1 , що належала останньому на праві власності. 3 19 лютого 2020 року і її місце проживання зареєстровано за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири, в якій вони разом проживали, банківських вкладів та речей домашнього вжитку. Згідно із заповітом, який залишив спадкодавець, належну йому квартиру та земельну ділянку під нею він заповів дочці ОСОБА_2 .

Разом з тим, спадкодавець зробив також заповідальний відказ - покладення на ОСОБА_2 обов?язку надати після його смерті позивачці право користуватися квартирою з усіма господарськими будівлями та право довічного проживання в ній.

Проте, незважаючи на зазначене, 15 лютого 2022 року діти покійного ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , незаконно виселили позивачку з квартири, самовільно викинули її речі на вулицю, забрали ключі та не впускають її на подвір`я будинку. Відповідачі та члени їх сімей чинять позивачці перешкоди в користуванні житлом, внаслідок чого вона не має можливості потрапити до нього та користуватися ним, зазначене підтверджується викликами поліції, які її права не захистили, а тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом, в якому просить:

- зобов?язати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також будь-яких осіб, що діють за їхнім дорученням або від їх імені, не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні кв. АДРЕСА_1 та господарськими будівлями, що належать до даної квартири;

- зобов?язати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відкрити доступ ОСОБА_4 до подвір?я будинку АДРЕСА_2 та приміщень квартири АДРЕСА_3 даного будинку, а також усіх господарських будівель, що належать до даної квартири, надавши ключі від усіх замків на хвіртках, дверях;

- вселити ОСОБА_4 до квартири кв. АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_4 судові витрати та витрати на правничу допомогу, що будуть понесені Позивачкою у зв?язку із розглядом даної справи.

Представник відповідачів за первісним позовом звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, оскільки порядок користування квартирою за заповідальним відказом не визначений, тому користуватись нею без цього неможливо у зв`язку із претензіями ОСОБА_4 до власників, які унеможливлюють або ускладнюють користування житлом.

Зазначив, що згідно технічного паспорту, квартира, на проживання та користування якою, згідно із заповідальним відказом претендує ОСОБА_4 має загальну житлову площу 133,6 кв. м. та складається із 7 жилих кімнат. У квартирі крім ОСОБА_2 проживають ще 11 чоловік, і при поділі на 12 чоловік, кількість жилої площі на кожну особу становитиме 11,1 кв. м., а при поділі житлових кімнат, становитиме 0,58 квартири на особу. У квартирі проживають діти різної статі, всього 5 чоловік із яких двоє дівчат і троє хлопчиків, які потребують мінімум трьох ізольованих кімнат у зв?язку з різною статтю та належністю до двох різних сімей. Власники теж потребують мінімум по кімнаті, що становитиме п?ять жилих кімнат із семи.

Крім того, у зв?язку з війною, що розпочала рф, та евакуацією, у квартирі проживає двоє біженців з Харківської області - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є подружжям та яким теж необхідна кімната. Отже, виділити місце в квартирі без підселення ОСОБА_4 до когось із вже проживаючих там, неможливо.

В зв`язку з викладеним просив встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 та визначити ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 для користування та проживання, після ремонту, кімнату площею 10,5 кв.м., яка позначена на плані технічного паспорта h-2,10 (кімната 2-1), та має окремий вхід, залишивши місця загального користування, кухні, коридори, ванні кімнати, вбиральні, інші приміщення, будівлі, та споруди, що належать до квартири, у спільному користуванні усіма співмешканцями квартири.

Представник відповідачів за первісним позовом подав суду відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_4 ніхто не виселяв, а вона залишила квартиру самостійно і добровільно. Твердження позивачки за первісним позовом про виселення, перешкоджання користуванню, недопуск до квартири чи подвір?я будинку дійсності не відповідають та доказами не підтверджено. Позов про це є передчасним і недоведеним. Просив відмовити в задоволенні первісного позову.

Представник позивачки за первісним позовом у відзиві на зустрічну позовну заяву заперечила виділення їй в користування запропонованої кімнати, яка не є житловою, для проживання не призначена, є коридором з чотирма прохідними дверима до інших приміщень в будинку. Також зазначила, що ОСОБА_4 дійсно має право за волею спадкодавця там проживати, але це її право виникло не через заповідальний відказ, а раніше за час її спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а заповідальний відказ ОСОБА_7 лише закріпив право ОСОБА_4 після його смерті.

Представник відповідачів за первісним позовом подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що після смерті спадкодавця ОСОБА_7 позивачка не мала наміру проживати в спірній квартирі, до якої приходила епізодично, забрати свої певні речі.

Стосунки ОСОБА_4 з спадкоємцями, суттєво погіршились у зв?язку з викраденням нею документів, коштів та банківських карток, що належали померлому і є спадковим майном, яке належить спадкоємцям.

Запропоноване для проживання ОСОБА_4 приміщення згідно технічного паспорту від 09 листопада 2022 року є жилою кімнатою та має поряд окремі кухню і туалет з ванною.

Пояснив, що позивачка за первісним позовом не збирається проживати у спірній квартирі, а лише спонукає спадкоємців оплатити їй кошти за відмову від її права на проживання. Просив відмовити в задоволенні первісного позову.

Третя особа ОСОБА_6 за зустрічним позовом подала до суду письмові пояснення аналогічні за змістом до відзиву за первісним позовом та відповіді на відзив за зустрічним позовом. Просив відмовити в задоволенні первісного позову.

Представник позивачки в суді первісний позов підтримала та просила задовольнити з викладених в ньому підстав, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Зазначила, що ОСОБА_4 іншого житла немає і вона вимушено тимчасово виїхала проживати до дочки в Німеччину, проте планує повернутися і проживати у спірній квартирі.

Представник відповідачів та відповідачка ОСОБА_2 в суді просили задовольнити зустрічний позов з викладених у ньому підстав, в задоволенні первісного позову просили відмовити.

Інші учасники судового процесу, будучи повідомленими належним чином, до суду не прибули.

Допитана в суді, як свідок, відповідачка ОСОБА_2 показала, що з ОСОБА_10 офіційно не знайома, оскільки її батько після смерті матері жив так, як вважав за потрібне і вона не втручалася в його особисте життя. Проте, коли заходила до батька, то бачила речі ОСОБА_10 та безпосередньо її в домашньому одязі. Зазначила, що їй стало відомо про те, що позивачка за первісним позовом зареєстрована у вказаній квартирі, за тиждень до смерті батька ОСОБА_7 , який пояснив, що цій жінці немає де жити, їй потрібно ходити до лікаря, в зв`язку з чим мати місце реєстрації. Фактично батько проживав в певній частині квартири (квартира має два входи), спільного проходу між якими немає. Після смерті батька ОСОБА_4 продовжила проживати у вказаній квартирі. Зазначила, що через тиждень після його смерті ОСОБА_4 пред`явила їм заповіт про право на право проживання в квартирі, викликала поліцію. В присутності співробітників поліції, після перевірки правоустановчих документів, ключі від квартири на вимогу останніх відібрано від ОСОБА_4 . Після того, як ключі опинилися у брата, він зачинив спальню батьків та речі позивачки винесено в кімнату 2-1. Вказана кімната отоплюється, в ній є ліжко, та стіл. ОСОБА_4 мала доступ до квартири, проте на початку лютого 2022 року самостійно залишила квартиру, і її ніхто не виселяв. З часом почала приходити, іноді не сама, коли приходила, то провокувала конфлікти, коли не було з ким конфліктувати брала, що хотіла і уходила. Зазначила, що після того, як на вимогу поліції ОСОБА_10 віддала ключі брату, остання неодноразово приходила до квартири, іноді зі сторонніми особами, щоб забрати свої речі, проте ключів від хвіртки, господарських приміщень та квартири у неї вже не було. Вважала, що позивачка незаконно проникає на територію будинку, в зв`язку з чим викликала поліцію. Належні речі позивачці не віддала, оскільки ключі знаходилися у брата, до якого позивачка не зверталася та який хоч і не є спадкоємцем та власником спірної квартири, проте діяв за її волевиявленням, як власника квартири. Також зазначила, що готова переобладнати кімнату 2-1, яку пропонується виділити позивачці в користування, з метою створення належних умов для проживання в ній, закласти дверний отвір, зробити ремонт, тощо.

Заслухавши відповідачку ОСОБА_2 та допитавши її, як свідка, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що спірна кв. АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2022 року.

Відповідно до технічного паспорту від 12 травня 2017 року на кв. АДРЕСА_1 , загальна площа приміщень становить 180, 4 кв. м, а житлова площа 133, 6 кв. м.

У квартирі розташовано 7 житлових кімнат, зокрема: 2-3 21, 4 кв. м; 2-5 1,6 кв. м; 2-6 15, 0 кв. м; 2-7 10, 0 кв. м; 2-11 22, 5 кв. м; 2-13 15, 4 кв. м; 2-14 11, 6 кв. м, а також 8 приміщень, зокрема: 2-1 (коридор) 10, 5 кв.м., 2-2 (ванна) 6, 2 кв. м, 2-4 (кухня) 9, 2 кв. м, 2-8 (ванна) 5, 5 кв. м., 2-9 (кухня) 7, 6 кв. м, 2-10 (коридор) 5, 4 кв. м, 12-10 (більярдна) 19, 1 кв. м., І (тамбур) 2, 4 кв. м.

Також містяться надвірні споруди, зокрема: житлова прибудова А1, житлова прибудова А2, прибудова а4, тамбур а5, прибудова а6, балкон А2бал, ґанок А2ган, сходи А2сходи, ґанок а5ган, гараж Ж, погріб під частиною будівлі підЖ, сарай К, теплиця Л, баня Н, гараж О, тротуар - №11, огорожа - №18, ворота - №8, огорожа №9.

Разом з тим, згідно даних технічного паспорту від 09 листопада 2022 року на кв. АДРЕСА_1 , коридор 2-1 зазначено, як житлову кімнату та змінено площу з 10, 5 на 10, 4 кв. м. (саме цю кімнату в зустрічному позові запропоновано виділити в користування позивачці), а житлову кімнату 2-11 зазначено, як їдальню і також змінено площу з 22, 5 на 22, 8 кв. м. Водночас, дані про здійснення будь-якого переобладнання вказаних приміщень у справі відсутні і суду не надані.

Згідно довідки Вишгородської міської ради №2-14/1842 від 01 серпня 2023 року та відомостей будинкової книги №192 в кв. АДРЕСА_1 , у квартирі за вказаною адресою зареєстровані і проживають 12 осіб, зокрема: 1) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; 2) ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; 3) ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; 4) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 5) ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; 6) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; 7) ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 ; 8) ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ; 9) ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ; 10) ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_13 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 ; 12) ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_15 .

Крім того встановлено, що за вказаною вище адресою фактично проживають ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3240- від 30 березня 2022 року та №3240- від 02 квітня 2022 року.

09 вересня 2020 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Шостаком О.А., яким квартиру з усіма господарськими будівлями і спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та земельну ділянку площею 0,0803 га, кадастровий номер :01:152:0017, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 .

Відповідно до ст. 1237 ЦК України у заповіті зроблено заповідальний відказ, а саме: на спадкоємця за заповітом - ОСОБА_2 , покладено обов?язок надати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування квартирою з усіма господарськими будівлями і спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та право довічного проживання в ній.

Все інше спадкове майно (за винятком зазначеного в п.1 цього заповіту), де б воно не було та з чого б воно не складалось, що буде належати йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, включаючи всі без винятку права та обов?язки, заповів в рівних частках кожному (по 1/3 частці): ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_14 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

19 травня 2021 року на підставі заяви ОСОБА_4 приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Шостаком О.А. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 заведено спадкову справу №20/2022.

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що відповідно до поданої ОСОБА_4 19 травня 2021 року, зареєстрованої за №38 заяви, остання прийняла спадщину після померлого ОСОБА_7 .

З наданих Вишгородським РУП ГУНП в Київській області від 31 серпня 2022 року копій матеріалів ЄО за зверненням ОСОБА_19 та копій матеріалів за зверненням ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_4 зверталася до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області із заявами, зокрема: 15 лютого 2022 року, 12 травня 2022 року (ЄО7377), 24 травня 2022 року (ЄО8139) та 16 червня 2022 року (ЄО9592), зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перешкоджають останній потрапити до квартири АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована, та в якій знаходяться її речі.

Відповідно до довідки Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 23 травня 2022 року про розгляд заяви ОСОБА_4 ЄО №7377 від 12 травня 2022 року, ОСОБА_4 рекомендовано звернутися до суду, оскільки дана подія має цивільно-правовий характер та має вирішуватися у судовому порядку.

Водночас, до Вишгородського РУП ГУНП в Київській області із відповідними заявами зверталася також і ОСОБА_2 , зокрема: 18 травня 2022 року (ЄО7720), 19 травня 2022 року (ЄО7800), 24 травня 2022 року (ЄО8124), зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_4 вчинила крадіжку документів та неодноразово намагалася незаконно проникнути до приватної території по АДРЕСА_2 .

З довідки Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 07 червня 2022 року про розгляд звернення ОСОБА_2 ЄО №7720 від 18 травня 2022 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 знаходиться будинок, який до смерті належав ОСОБА_7 (її батьку). 09 вересня 2020 року ОСОБА_7 складено заповіт, в якому вказано, що будинок успадковується донькою ОСОБА_2 . Проте користуватись та довічно проживати в ньому має право ОСОБА_4 . У зв?язку з чим, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виникають конфліктні ситуації. Так 17 березня 2022 року. ОСОБА_4 вимагала допустити її до квартири АДРЕСА_1 . Як зазначила ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відомо про те, що спадкоємцями квартири першої черги є діти На прохання не телефонувати та не турбувати їх з даного приводу не реагує. В той же час, ОСОБА_4 пояснила, що має складений ОСОБА_7 заповіт, в якому вказано, що остання має право користуватись та проживати в будинку за адресою АДРЕСА_2 . Зазначила, що дійсно намагалась потрапити до вказаної квартири та господарських будівель.

Відтак, з сукупності досліджених в суді письмових доказів, показань відповідачки ОСОБА_2 , встановлено, що після виселення позивачки 15 лютого 2022 року, остання неодноразово намагалася потрапити до спірного житлового приміщення, в чому відповідачка ОСОБА_2 чинила їй перешкоди, коли ОСОБА_4 ключів від домоволодіння і самостійного доступу до нього не має, які в неї влучено та які знаходяться у володіння відповідачки.

Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є:

1) право володіння;

2) право користування (сервітут);

3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У Главі 29 і ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 1237 ЦК України, заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ.

Відказоодержувачами можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 1238 ЦК України, предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини.

На спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов`язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника.

Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача.

Право користування житловим будинком, квартирою або іншою будівлею, надане відказоодержувачеві, не є підставою для проживання у них членів його сім`ї, якщо у заповіті не зазначено інше.

Спадкоємець, на якого заповідачем покладено заповідальний відказ, зобов`язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно.

Відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Судом встановлено, що спірна квартира є домоволодінням, яке має два окремі входи і фактично поділене на дві ізольовані між собою половини квартири, що також мають окремі санвузли та кухні, та не мають сполучення між собою. Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила в суді ці обставини і зазначила, що покійний батько проживав в старій частині будинку (приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2.4, 2-5, 2-7). В іншій частині будинку, проживала вона і її родина. Зараз у всьому будинку проживають її родичі (два сина з невістками та їхні малолітні діти), а також батьки невістки переселенці ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а всього 13 осіб.

Також судом встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_7 між сторонами виникли побутові конфлікти та спірні правовідносини з приводу спільного користування і проживання в цій квартирі, що потягло виселення ОСОБА_10 з будинку і створення перешкод у користуванні ним з боку відповідачки ОСОБА_2 . В той час, коли ОСОБА_4 згідно заповідального відказу від 09 вересня 2020 року, має право користування квартирою з усіма господарськими будівлями і спорудами та право довічного проживання в ній.

З сукупності досліджених доказів судом встановлено, що у ОСОБА_4 на вимогу поліції відібрано ключі, а відтак остання немає доступу до займаного житлового приміщення, в якому знаходилися її особисті речі. В той час, коли остання неодноразово намагалася їх забрати, ОСОБА_2 викликала поліцію, посилаючись на те, що позивачка намагається незаконно проникнути до житла, заперечуючи її право на проживання в ньому. Зазначене підтверджується наданими суду матеріалами Вишгородського РУП ГУНП в Київській області, складеними за наслідками звернення, як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_2 . З динаміки та розвитку цих подій вбачається, що ОСОБА_2 фактично не визнала право проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі, що мало наслідком відібрання ключів від домоволодіння, виставлення речей з житлового приміщення та створення перешкод у потраплянні до нього, проживанні в ньому та в користуванні ним.

Доводи відповідачки про інше, зокрема про те, що ОСОБА_4 виселилася добровільно, спростовується сукупністю вказаних матеріалів.

Що стосується посилання на вчинення позивачкою крадіжки документів відповідачки і самовільного залишення житла в цьому зв`язку, то суд зазначає таке.

Так, згідно матеріалів Вишгородського РУП ГУНП в Київській області про виселення і звернення ОСОБА_10 в поліцію мало місце 15 лютого 2022 року, в той час, як звернення ОСОБА_2 стосовно зазначеної крадіжки мало місце тільки в травні 2022 року, тобто після виникнення події виселення.

Крім того, відповідно до ст. 63 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відтак, винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення може бути підтверджена (ч. 6 ст. 82 ЦПК України) виключно вироком суду у кримінальному провадженні, який в цій справі відсутній, а тому доводи відповідачів про це суд відкидає, як неспроможні.

У той же час, твердження сторони відповідачів про добровільне виселення позивачки на матеріалах справи не ґрунтується і їм не відповідає.

За таких обставин, позивачку виселено без законних на те підстав і створено в подальшому перешкоди для проживання і користування спірною квартирою.

Таким чином, враховуючи викладене вище, судом встановлено порушене право позивачки, яке підлягає захисту шляхом вселення ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди останній в користуванні вказаної квартири та господарськими будівлями, що належать до даної квартири.

Разом з тим, підстав для надання позивачці ключів від усіх дверей в квартирі, суд не вбачає, оскільки в ній проживає 13 осіб, які мають свої сім`ї та окремі кімнати, з відповідними ключами від них, а житлове приміщення, яке має право займати ОСОБА_4 за загальним правилом визначається власником (ст. 405 ЦК України).

Відтак, суд вважає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання ОСОБА_2 відкрити доступ ОСОБА_4 та надати відповідні ключі від замків на хвіртках і дверях до подвір`я буд. АДРЕСА_2 та кв. АДРЕСА_3 даного будинку, господарських будівель, що належать до даної квартири, приміщень загального користування та житлового приміщення, які необхідні їй для проживання, та які ОСОБА_10 матиме право займати згідно абз. 2 ч. 1 ст. 405 ЦК України, в повній мірі відновлюватиме права позивачки за первісним позовом, є ефективним способом захисту порушених прав та найбільше відповідає змісту порушеного права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд зважає на підстави і обставини, що обґрунтовані стороною позивача в судовому засіданні, зокрема на глибину душевних страждань, переживань, вимушених зміни у життєвих планах і стосунках, їх тривалість, коли протиправне виселення мало місце в зимовий час, напередодні повномасштабного вторгнення та тимчасової окупації Вишгородського району збройними силами рф, коли позивачка змушена докладати додаткових зусиль для пошуку житла, схоронності свого майна та відновлення порушених прав, внаслідок перешкод в користуванні єдиним на той час житловим приміщенням, а тому з урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності, суд визнає доведеним частково від заявленої суми. Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 15 000 грн.

Що стосується позовних вимог висунутих до ОСОБА_5 , то суд зазначає, що останній не є власником вказаної квартири щодо якої виник спір, а тому в нього немає юридичних прав та обов`язків, недотримання яких може порушити права позивачки. З цих же підстав не доведено, що останній заподіяв позивачці будь-яку моральну шкоду пов`язану з протиправними діями по здійсненню перешкод щодо користування спірною квартирою.

Тому, суд не вбачає підстав для покладання на відповідача ОСОБА_5 цивільної відповідальності за порушення прав позивачки у цій справі.

Отже, первісний позов підлягає частковому задоволенню, а порушене право позивачки захисту.

В задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, виходячи з наступного.

Встановлено, що запропоноване відповідачами за зустрічним позовом приміщення (2-1), не є житловим, а є фактично коридором, який має чотири дверні отвори. Вказане приміщення за своїм функціональним призначенням для проживання не пристосоване та виконує функцію проходу в інші кімнати, зокрема в кухню (2-4), ванну (2-2), житлову кімнату (2-3) та тамбур (2-7), внаслідок чого не має жодної суцільної стіни, що підтверджується даними технічних паспортів від 12 травня 2017 року та 09 листопада 2022 року.

Крім того, в суді відповідачка серед іншого зазначила, що готова переобладнати вказане приміщення (2-1) та провести відповідний ремонт, щоб надати ОСОБА_4 його в користування, в зв`язку з чим в суді не доведено, яким чином прохідна, нежитлова кімната коридор, в 2022 році після смерті власника будинку, в технічному паспорті від 2022 року позначений вже, як житлова кімната, якщо сама відповідачка визнала, що вказане приміщення ще тільки потребує переобладнання для належного проживання в ньому.

Також судом встановлено, що у вказаному приміщенні ніхто з мешканців будинку не проживав та не проживає, приміщення ніколи та ніким не використовувалося як житлова кімната, ні під час життя спадкодавця, ні після його смерті, ні після виселення ОСОБА_4 , а тому не може бути передане в користування, як про це йдеться в зустрічному позові.

Крім того, сторона відповідача в судовому засіданні визнала, що вказане приміщення дійсно потребує переобладнання, проте суду не надано доказів його здійснення до ухвалення рішення по суті спору.

Слід зазначити, що згідно абз. 2 ч. 1 ст. 405 ЦК України, житлове приміщення, яке має право займати особа, яка проживає разом з власником визначається саме власником житла.

Проте, таке житлове приміщення має бути придатним для проживання і призначеним для цього.

Запропоноване в зустрічному позові приміщення не є житловим і для цього не призначене, а тому виділене в користування ОСОБА_4 бути не може.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України, відповідачка ОСОБА_2 наділена повноваженнями визначити ОСОБА_4 належну для проживання житлову кімнату, яка відповідатиме житловим умовам проживання, належного користування та задовольнятиме всі необхідні побутові потреби мешканця.

Таким чином, зазначене в зустрічному позові приміщення (2-1) на даний час не є житловим, в якому відсутні належні умови для проживання та створення і ведення побуту, а відтак, враховуючи викладене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного.

Позивачку за первісним позовом за її клопотанням ухвалою Вишгородського районного суду від 08 серпня 2022 року від сплати судового збору за подання позову звільнено.

Разом з тим, судом задоволено 3 вимоги немайнового характеру (1 073 грн. 60 коп. *3) та одну вимогу майнового характеру (1 073 грн. 60 коп.), що загалом становить 4 294 грн. 40 коп.

Таким чином, судовий збір в розмірі 4 294 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

первісну позовну заяву задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язти ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в користуванні кв. АДРЕСА_1 та господарськими будівлями, що належать до даної квартири.

Зобов`язати ОСОБА_2 відкрити доступ ОСОБА_4 та надати відповідні ключі від замків на хвіртках і дверях до подвір`я буд. АДРЕСА_2 та кв. АДРЕСА_3 даного будинку, господарських будівель, що належать до даної квартири, приміщень загального користування та житлового приміщення, яке ОСОБА_4 матиме право займати згідно абз. 2 ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

В задоволенні решти вимог первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 4 294 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири) грн. 40 коп.

Повне судове рішення складено 24 січня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідачі за первісним позовом та позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 .

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Суддя