ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5447/24 Справа № 173/2415/23 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна»), найменування якого наразі змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (далі - ТОВ «СВЕА ФІНАНС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 11 березня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 22696/2019, відповідно до умов якого Банк надав позичальникові кредит у розмірі 275932,75 грн. для оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу строком до повного виконання зобов`язань зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. 21 грудня 2021 року було укладено договір про відступлення права вимоги № 2, у тому числі за кредитним договором № 22696/2019 від 11 березня 2019 року. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, чим порушила умови договору, сума заборгованості станом на дату відступлення становить 95276,62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 81175,57 грн. заборгованості за відсотками у розмірі 14101,05 грн. 16 червня 2023 року відповідачці було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, яку залишено без задоволення, тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 95276,62 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № 22696/2019 від 11 березня 2019 року у розмірі 95276,62грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 81175,57 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 14101, 05 грн., а також судовий збір у розмірі 2684 грн., а всього стягнуто 97960,62 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що дійсно 11 березня 2019 року між АТ «Кредобанк» та нею було укладено договір № 22696/2019, відповідно до умов якого Банк надав кредит у розмірі 275932,75 грн. Втім, даний кредит було забезпечено договором застави. У зв`язку з наявністю заборгованості АТ «Кредобанк» звернулися до нотаріуса, яким було вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на нерухоме майно. За рахунок коштів від реалізації автомобіля нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги АТ «Кредобанк» за період з 25 березня 2019 року по 25 березня 2020 року у розмірі 254708,78 грн. - неповернута сума кредиту, станом на 25 березня 2020 року, 2654,76грн. - заборгованість по пені за період з 25 березня 2019 року по 25 березня 2020 року, 2000 грн - плата нотаріусу, загалом 259363,54 грн. 19 травня 2020 року відкрито виконавче провадження. 21 липня 2020 року реалізовано предмет застави, стягувачу перераховано 185632,73 грн., 21 липня 2020 року виконавче провадження завершене. Не погашеною за виконавчим написом нотаріуса залишилась сума 73730,18 грн., а тому звідки позивачем рахується сума 95276,62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 81175,57 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 14101,05 грн. є незрозумілим. Позивачем взагалі не було надано жодних доказів видачі кредитних коштів та розрахунків заборгованості. Просить застосувати строк позовної давності.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 95276,62 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 березня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №22696/2019 про надання кредиту у розмірі 275932,75 грн. на придбання транспортного засобу, строком дії до повного виконання зобов`язання.

Згідно п. 3.11 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною у відповідності до Розділу 3 цього договору з дня видачі кредиту і до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього договору.

21 грудня 2021 року між АТ «Кредобанк» і ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами №2, за умовами якого АТ «Кредобанк» відступило позивачеві право вимоги за договорами, укладеними між клієнтом і боржником, у тому числі за договором кредитний договір № 22696/2019 від 11 березня 2019 року.

Листом № 15653127 від 16 червня 2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги та про необхідність сплати простроченої заборгованості, яку відповідачем залишено без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, відповідачка умови договору не виконала, кредитні кошти не повернула, тому станом на 16 червня 2023 року розмір заборгованості становить 95276, 62 грн. та вона підлягає до стягнення.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до положень статей 546, 575 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою (зокрема іпотекою, як окремим видом застави), притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 2-6460/11 (провадження № 61-14479св20) вказано, що: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

Оскільки дана справа було розглянута судом першої інстанції в заочному порядку та у задоволення заяви відповідачки про перегляд заочного рішення було відмовлено, колегія суддів приймає до уваги докази, долучені відповідачкою до апеляційної скарги, оскільки вона була позбавлена можливості надати їх суду першої інстанції.

Так із доказів, наданих позивачкою, вбачається, що АТ «Кредобанк» звернулося до ПН Львівського міського нотаріального округу Барбуля Х.М., якою 08 квітня 2020 року було вчинено виконавчий напис № 940 щодо звернення стягнення на нерухоме майно. За рахунок коштів від реалізації автомобіля нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги АТ «Кредобанк» за період з 25 березня 2019 року по 25 березня 2020 року у розмірі 254708,78 грн. - неповернута сума кредиту станом на 25 березня 2020 року, 2654,76 грн. - заборгованість по пені за період з 25 березня 2019 року по 25 березня 2020 року, 2000 грн. - плата нотаріусу, загалом 259363,54 грн. (а.с.86 зворот).

19 травня 2020 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 08 квітня 2020 року (а.с.97-98).

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 липня 2020 року вбачається, що реалізовано предмет застави та стягувачу АТ «Кредобанк» платіжним дорученням № 3216 від 20 липня 2020 року перераховано 185632,73 грн.

21 липня 2020 року виконавче провадження завершене.

Вбачається, що після реалізації транспортного засобу заборгованість за кредитним договором у повному обсязі не була погашена.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічного змісту норма міститься у статті 24 Закону України «Про заставу», відповідно до якої у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З доказів, долучених до позову, а саме із розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 11 березня 2019 року по 11 грудня 2020 року здійснено фактичне погашення заборгованості на суму 125560 грн. В той же час із вказаного розрахунку заборгованості не вбачається, на погашення яких складових заборгованості було направлено суму у розмірі 185632,73 грн., отриманої від реалізації предмету застави. Більш того, у ньому взагалі не відображена вказана сума (а.с.30).

Також із вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що з 11 вересня 2020 року нараховано платежі відповідно до графіку, прострочення, неналежне виконання на загальну суму 95276,62 грн. Втім усі ці нарахування були виконані за період після зміни строку виконання зобов`язання шляхом звернення АТ «Кредобанк» до ПН Львівського міського нотаріального округу Барбуля Х.М.

Таким чином позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, а саме заборгованість за кредитним договором № 22696/2019 від 11 березня 2019 року у розмірі 95276, 62 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 81175, 57 грн. та заборгованості за відсотками у розмірі 14101,05 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачкою в апеляційній скарзі, не погашеною за виконавчим написом нотаріуса залишилась сума 73 730,18 грн, що узгоджується із матеріалами даної справи, тому саме ця сума підлягає до стягнення з відповідачки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , просить застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що судом ухвалено заочне рішення, що позбавило її можливості заявити у суді першої інстанції про застосування строку позовної давності.

Зважаючи на те, що дана справа було розглянута судом першої інстанції в заочному порядку та у задоволення заяви відповідачки про перегляд заочного рішення було відмовлено, колегія суддів вважає, що дана заява підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції.

Так, Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Статтею 254 ЦК України встановлено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Як вбачається із матеріалів справи, звернувшись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, Банк скористався своїм правом дострокового повернення кредиту, а відтак перебіг позовної давності щодо повернення кредиту обчислюється із дня вчинення виконавчого напису, 08.04.2020 року і закінчується 08.04.2023 року. З даним позовом позивач звернувся 14.08.2023 року.

Однак, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023 року, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» підлягає стягненню судовий збір за подання позову, пропорційно задоволеним позовним вимогам, у розмірі 2077,15 грн, а з ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 910,28 грн за частково задоволену апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,)на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () заборгованість за кредитним договором № 22696/2019 від 11 березня 2019 року у розмірі 73730,18 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () судовий збір у розмірі 2077,15 грн.

Стягнути із Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 910,28 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров