Справа № 478/209/24 Провадження № 2-др/478/3/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого судді Іщенко Х.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Григоренко Н.О..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу № 478/209/24 за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Казанківського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 478/209/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.04.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, - визнано право власності за набуальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

14.05.2024р. представник відповідача, адвокат Соляник Ігор Миколайович звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю, з питання доповнити резолютивну частину рішення про визнання права власності за набувальною давністю не лише на житловий будинок, а також на надвірні господарські будівлі та споруди.

Вказана заява аргументована тим, що ОСОБА_1 не лише проживала у спірному житловому будинку, а також утримувала домогосподарство в цілому, включаючи надвірні господарські будівлі та споруди в яких також проводила ремонт для їх покращення.

В судове засідання учасники процесу не викликалися.

Відповідно до частини 4 статті 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що рішенням Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 17.04.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в повному обсязі, - визнано право власності за набуальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановленихстаттею 430 цього Кодексу.

Отже, ч. 1 ст. 270 ЦПК України встановлює вичерпний перелік випадків у яких може бути ухвалене додаткове рішення. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

Тобто, вказана норма процесуального закону встановлює, визначає та регламентує підстави вирішення питання про ухвалення додаткового рішення щодо вимог, які були заявлені, але по яким не прийнято рішення.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суд України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України і воно не може змінити суті основного рішення.

Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Так, відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який, відповідно до п. п. 4, 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, повинен містити в собі: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи судового захисту свого права, свободи чи інтересу, які повинні формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти з настанням яких сторони вступають між собою у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології. Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, складають підставу позову. Підстава позову перебуває у нерозривному логічному взаємозв`язку із змістом позовних вимог (з предметом позову). Виклад обставин підстав позову необхідний для визначення тотожності позову та визначення предмета доказування в спорі між сторонами.

Тобто в позовній заяві має міститись посилання на те, до кого пред`явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких грунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов`язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред`явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред`явлення. Позивачка не зазначила обставини, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких вона звертається до суду та обґрунтовує заявлені вимоги, відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, із посиланням на докази в підтвердження обґрунтування заявлених вимог.

Так, виходячі із змісту позовних вимог, викладених як у первісній, так і уточненій позовній заявах, позивачем обрано такий спосіб захисту порушених прав як визнання за ОСОБА_1 право власності за набуальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з доданих до позовної заяви докази (документи) які були досліджені в судовому засіданні: - свідоцтва про право власності на житло, реєстраційного посвідчення про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок, Довідки, виданною виконкомом Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області вбачається, що реєстрація права власності стосувалась лише квартири за АДРЕСА_2 .

Технічний паспорт на спірне нерухоме майно розроблявся саме на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно звіту про оцінку спірного майна, доданий до матеріалів справи, об`єкт оцінки - квартири за АДРЕСА_2 .

Жодних посилань на надвірні господарські будівлі та споруди позовна заява не містить. Жодних документів про наявність та належність вказаних надвірних будівель та споруд, їх кількісний та вартісний вираз, до матеріалів справи не надано та в судовому засіданні судом не досліджувалися.

Як встановлено судом та вбачається з технічного паспорту (поетажного плану та експлікації житлового дому, спірний об`єкт нерухомості - квартира розташовується в одноповерховому будинку, розділеному на дві квартири (суміжні квартири АДРЕСА_3 ). Вказаний будинок був розрахований на два господаря (два власника) та до приватизації належав до житлового фонду Державної установи «Казанківська виправна колонія (№ 93)» (гуртожиток).

Доказів що наявні надвірні господарські будівлі та споруди належать та відносяться лише до спірної квартири за АДРЕСА_4 , а не є спільно-сумісною власністю всіх мешканців житлового будинку АДРЕСА_5 та номер 2) суду не надано та не досліджувалися.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду задоволенню не підлягає, оскільки що під час ухвалення судом рішення суду розглянуті всі вимоги заявника, зазначені у заяві, дана оцінка всім доводам та доказам, які надавали сторонами, відповідність цих вимог до норм закону та встановлених обставин у справі і на підставі цього ухвалено рішення про задоволення позову.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що не має підстав для ухвалення додаткового рішення у відповідності до вимог статті 220 ЦПК, оскільки вимоги позивача щодо ухвалення додаткового рішення фактично зводяться до зміни сутності рішення, що суперечить вимогам процесуального законодавства.

Суд не вправі під видом додаткового рішення змінити зміст рішення або розв`язати нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні, що є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За вказаних обставин суд не вбачає підстав для ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 258-261, 270, 271, 352-354 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені заяви адвоката Соляника Ігора Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 478/209/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Іщенко Х.В.