У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року місто Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Верещінська І.В., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду міста Києва звернулася із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Верещінської І.В.

З доданих до позовної заяви документів убачається, що позивач є громадянкою України, відповідач є підданим Йорданії, а шлюб сторін зареєстровано 19.01.2002 в Україні.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки вона не у повному обсязі відповідає вимогам процесуального закону.

Дотримання вимог щодо змісту позовної заяви є процесуальним обов`язком особи, яка звертається до суду.

Вимоги щодо форми та змісту позовної заяви викладені у статті 175 Цивільного процесуального кодексу України.

Пункт 5 частини третьої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, передбачає, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За змістом частини 5 статті 177 та частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування.

Частина шоста статті 175 Цивільного процесуального кодексу України вказує на те, що у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

В порушення зазначеної процесуальної норми в позовній заяві не викладено обставини, які мають значення для вирішення справи з огляду на приписи норм міжнародного права.

Цивільним процесуальним кодексом України передбачені спеціальні вимоги щодо розгляду справ з іноземним елементом.

Статтею 496 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів та мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно частин першої, другої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Крім того, частиною першою статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» , зокрема передбачено, що суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо на території України юридичної відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної особи - відповідача, а також, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території. До такої події можна віднести укладання шлюбу між громадянином України і іноземцем на території України і видання відповідного свідоцтва про шлюб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27-29 Цивільного процесуального кодексу України.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм права, у позовній заяві про розірвання шлюбу позивач зобов`язаний обґрунтувати підстави для застосування законодавства України у розірванні шлюбу, а крім того, зобов`язаний вказати наступні обставини:

-яке громадянство має кожна із сторін (позивач та відповідачка) на момент звернення до суду з позовом;

-чи має позивач, як іноземний громадянин, на території України зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання чи перебування;

-у якій державі сторони спільно проживали з моменту реєстрації шлюбу;

-коли припинені шлюбні відносини та у яких державах проживають сторони після припинення шлюбних відносин;

-чи укладали сторони угоду про підсудність справи суду України або суду іншої держави.

-чи має відповідач у справі на території України місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної особи - відповідача.

Вказані недоліки позовної заяви свідчать про її невідповідність вимогам закону, що є підставою для залишення позовної заяви без руху на строк, який не може перевищувати десяти днів, що передбачено частинами першою, другою статті 185 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 175, 185 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху.

Запропонувати позивачу усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви у строк, який не може перевищувати п`яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

Роз`яснити позивачу, що у разі, якщо недоліки не будуть усунені протягом визначеного строку, позовна заява буде вважатись неподаною і її буде повернуто, що не перешкоджає повторному зверненню до суду з аналогічним позовом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Верещінська