ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Батманова В.В.),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 06.09.2010 року у розмірі 60288,53 грн., станом на 25.04.2023 року, яка складається з наступного: 48331,43 грн. - заборгованість за кредитом, 11957,10 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, та судовий збір у розмірі 2684 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанкзаборгованість за тілом кредиту за кредитним договором б/н від 06 вересня 2010 року в розмірі 60 288 грн. 53 коп., з яких 48 331 грн. 43 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 11 957 грн. 10 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 (на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684 грн. 00 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та через свого предствника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та без належного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування доводів зазначає, що відповідачем до Банку було подано анкету -заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку за № 171608573 від 06.09.2010 року на відкриття карткового рахунку та встановлення кредитного ліміту. Жодної інформації про розмір кредитного ліміту чи відсоткової ставки вказана анкета-заява не містить.

Вказує, що у заяві від 06.09.2010 року відсутні посилання на те, які саме «Умови та правила надання банківських послуг» мав на увазі позивач.

Анкета-заява № б/н від 06.09.2010 року не містить ні розміру відсотків за користування кредитними коштами, ні строку та порядку погашення кредитної заборгованості.

Зазначає, що за період з 31.05.2012 року по 26.04.2023 року позивач жодного разу не користувався кредитними коштами, а користувався тільки особистами, баланс завжди був позитивним до 14 вересня 2021 року, коли невстановлені особи, невстановленим шлязом отримали несанкціонований доступ до особистого кабінету, у застосунку «Приват24» та трьома переводами заволоділи грошовими коштами, які належать банку на загальну суму 50127 грн. 19 коп.

За вказаним фактом було розпочато кримінальне провадження № 0000936 від 16.09.2021 року за ч. 3 ст. 191 КК України.

ОСОБА_2 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» Бистрова С.А надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ "ПриватБанк", повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи відповідача з приводу невідповідності договору вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є безпідставними та помилковими.

Бисторов С.А. просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 60288,53 гривень, (3028*100=302800), тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 6 вересня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг - кредиту. Кредитний договір складають заява, підписана відповідачем, Умови надання і Правила банківських послуг та Тарифи Банку. Розмір кредиту в перелічених документах не зазначений. Розмір бажаного ліміту не зазначений в жодних з перелічених документах.

За твердженнями представника позивача, підписавши заяву, відповідач погодився з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку.

Згідно із розрахунком заборгованості, доданого представником позивача до позовної заяви, відповідач зобов`язання щодо повернення суми кредиту не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 25 квітня 2023 року у розмірі 60 288,53 грн., з яких 48 331,43 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 11 957,10 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками.

Ухвалюючі рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що 06.09.2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка містить його анкетні дані та підпис.

Факт укладення кредитного догвоору шляхом пвідписання анкети-заяви не заперечується відповідачем.

Також з матеріалми справи вбачається, що відповідачем 18.09.2020 року була підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг.

За умовами якої вбачається, що при використання простого електронного підпису: сторони визнали простим електронним підписом такі способи підписів Клієнта: ОТР- пароль, QR-код, підпис стилусом на планшеті у відділенні Банку, кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо у програмних комплексах, мобільних додатквих або на офіціних сатах Банку у мережі Інтернет, де Клієнту надається технічна можливість ознайомитися з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір

Крім того у даній анкеті відповідач був ознайомлений з використанням електронного підпису, а саме у даній угоді вказано, що при здійснені бкдь-якої операції та правочинів між Сторонами за допомогою ОТР-паролю як простого електронного підпису сторони домовились вважати, що він однозначно ідентифікуж особу Клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин.

Сторони визнають правочин у вигляді електронних докментів із використанням зазначених простих електронних підписів дійсними та обов`язковими для сторін та такими, що не потребують додаткового підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем за допомогою стилуса на планшеті у відділені Банку, 18.09.2020 року була підписана заява та підписаний паспорт споживчого кредиту, в яких було узгоджено кредитний ліміт, його підвищення, відсотки,їх збільшення та відповідальність у випадку прострочення платежів.

Апеляційний суд вважає, що підписавши 06.09.2010 року та 18.09.2020 року анкет-заяву та паспорт споживчого кредиту за допомогою електронного підпису,, а саме стилусом на планшеті у відділенні Банку, відповідач погодився із запропонованими йому умовами кредитування, оскільки в даному випадку, всі умови та правила містяться в одному документі а не є окремим додатком до договору.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, відповідає вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, з яких прослідковується, що відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами з 31.05.2012 року по вересень 2022 року, вносив кошти на погашення кредиту та перераховував кошти з додатку «Приват24» на власну картку. Вимог про визнання цього договору недійсним в цілому або його частин недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав, відповідач не заявляв, в зв`язку із чим, виходячи з презумпції правомірності правочину згідно ст.204 ЦК України, доведеним є факт існування між сторонами договірних відносин, які виникли на підставі підписаної між ними заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з яких вбачається, що сторонами було узгоджено всі істотні умови кредитування, у тому числі отримання кредита та порядок нарахування та сплати відсотків.

Довідкою про зміну умов кредитування, з якої вбачається що 31.05.2012 року відбувся старт карткового рахунку та відповідачу 05.07.2019 року, було встановлено кредитний ліміт 49000 грн,. який 07.12.2021 року було зменшено до 0,00 грн. (а.с.17), а також довідка про відкритя карткового рахунку, картка № НОМЕР_1 картка «Універсальна» відкрита 31.05.2012 року з терміном дії до 13/16, картка № НОМЕР_2 «Універсальна» відкрита 02.04.2016 року з терміном дії до 12/19, картка № НОМЕР_3 «Універсальна» відкрита 27.05.2017 року з терміном дії до 05/21, картка № НОМЕР_4 «Універсальна» відкрита 18.09.2020 року з терміном дії до 07/24, картка № НОМЕР_5 «Універсальна» відкрита 15.09.2021 року з терміном дії до 07/25, (.а.с.18).

З матеріалів справи вбачається, що у паспорті поживчого кредиту в електронному вигляді встановлено розмір реальної річної процентної ставки для карт Універсальна 43,20%, а також розмір процентної ставки, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків річних у розмірі 86,40% - для карт Універсальна GOLD.

Отже, апеляцінйий судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 уклав з позивачем кредитний договір, шляхом підписання Заяви, в яких було узгоджено умови кредитування, отримав від банку грошові кошти, користувався ними, але у визначений догвором строк, не сплатила заборгованість ні за тілом кредиту ні за процентами, а тому апеляційний суд вважає, що позовні вимоги Банку обґрунтовані та підлягають повному задоволенню.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» мав право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої та неповернутої суми кредитних коштів за тілом кредиту.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.02.2020 року, у справі № 365/159/19 та постанові від 02.12.2020 року, у справі № 161/5267/20.

Тому, колегія суддів, дослідивши докази долучені до позовної заяви банком, вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного дослідження судом першої інстанції розрахунку заборгованості за тілом кредиту та відсотками та її відсутності.

Відповідно до висновку Касаційної цивільної палати № 755/7704/15-ц Верховного Суду викладеного у постанові № від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення про задоволення позову відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги стосовно списання невідомими ообами з його рахунку коштів, апеляційний суд вважає недоведеними, оскільки витяг з ЄДРСР не може вважатись належним доказам, що підтверджує вчинення кримінального правопорушення.

Відповідачем не було надано доказів звернення до Банку за вказаним фактом. А також слід зазначити, що згідно руху коштів по картці, її не було заблаковано, також слід зазначити, що ОСОБА_1 не було надано доказів оскарження дій Банку у судовому порядку, щодо списання коштів.

Надані до відзиву на позовну заяву скрин-шоти з телеофну, апеляційний суд не вважає належним доказам, оскільки неможливо встановити коли саме їх було зроблено та з чого саме телефону.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідачем спірний договір не оскаржувався, а також вказаний договір чи його частини недійсними не визнані.

Таким чином, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення

Керуючись ст.374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта