Справа № 643/5876/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2024 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Шаренко С.Л.,
за участю секретаря Реуцької Н.В.,
представника позивача адвоката Приблуда Є.В.,
представника відповідача адвоката Радченка Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
28.03.2024 до Київського районного суду м. Харкова, на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова, надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд виділити та визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя частину трикімнатної квартири загальною площею 70,4 кв.м. (житлова площа 40,2 кв.м.), за адресою: АДРЕСА_1 , що придбана ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого22.02.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенкова І.В., реєстраційний № 118.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований у м. Харкові Палац одруження "Орджонікідзевський», актовий запис за № 179 від 25.02.1989 р. в Книзі реєстрації шлюбів.
10.11.2020 рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між подружжям розірвано. Після розірвання шлюбу, позивачці стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , 22.02.2021 придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовна вартість якої складає 1 200 000 грн.
Позивачка зазначає, що з моменту розірвання шлюбу та до моменту придбання відповідачем квартири, пройшло лише три місяці, та оскільки за такий термін неможливо накопичити 1 200 000 грн., вважає, що вказані кошти відповідачем заощадженні у шлюбі, а тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому вона звернулась до суду з позовом про поділ майна та визнання за нею права власності на частку квартири.
28.05.2024 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Радченко Є.В. до суду надійшов відзив на позовному заяву, відповідно до якого представник відповідач зазначив, що відповідач дійсно перебував в зареєстровану шлюбі з позивачкою з 25.02.1989 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб розірвано.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.05.2024 вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Після розлучення ОСОБА_1 залишилась проживати в квартирі АДРЕСА_3 , тому ОСОБА_2 з донькою був змушений спочатку орендувати квартиру для їх проживання, а в подальшому прийняв рішення придбати квартиру. 22.02.2021 ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, на підставі договору купівлі-продажу.

Представник відповідача також зазначив, що відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири, вартість квартири становить 740 000 грн., а не 1 200 000 грн., як зазначає позивачка у позові. Крім того, в договорі значиться, що покупець у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Вказане свідчить про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також представник відповідача зазначив, що кошти на придбання квартири у сумі 12 000 доларів США ОСОБА_2 отримав 10.02.2021 у якості позики від ОСОБА_3 , а також кошти у сумі 10 000 доларів США, відповідач отримав 20.02.2021 у якості позики від ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними договорами позики. Решту коштів необхідних для придбання квартири у сумі 129 828 грн., ОСОБА_2 заощадив після 10.11.2020, тобто після розірвання шлюбу та із прибутку від здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, представник відповідача зазначає, що спірна квартира не має статусу спільної сумісної власності, набутого під час шлюбу, а позивачем ОСОБА_1 в свою чергу не доведено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши доводи представників сторін, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, допитавши свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторонами не заперечується що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25.02.1989 року перебували у зареєстровано шлюбі, який розірваний 10.11.2020 рішення Московського районного суду м. Харкова.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначила, що відповідач через три місяці після розірвання шлюбу, придбав квартиру за заощадженні під час шлюбу кошти, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому просить визнати за нею право власності на частку квартири.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2021, а також договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2021, відповідач ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_4 , тобто через 3 (три) місяці після розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 3 договору вбачається, що продаж квартири вчинено за 740 000 грн. Продавець та покупець свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на подібні об`єкти нерухомості. Визначена в цьому договорі вартість саме цього об`єкта нерухомого майна, за їх розсудом, є справедливою і відповідає його дійсній вартості.

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири вбачається, що ринкова вартість квартири, що відчужується, становить 739 200 грн., згідно зі звітом про оцінку майна, наданим товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНО_ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ «МЕТР», дата оцінки 10 лютого 2021 року.

Таким чином, вказані обставини спростовують доводи позивача про те, що вартість квартири становить 1 200 000 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 10.02.2021 між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір безвідсоткової позики №1, відповідно до якого ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язується повернути отриману суму позики у строк, встановлений п. 2.2 Договору. Відповідно до п. 2.2 договору, строк повернення позики до 30.12.2023. (а.с. 128).

Крім того, 20.02.2021 між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір безвідсоткової позики № 2, відповідно до якого ОСОБА_4 , надала у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язується повернути отриману суму позики у строк, встановлений п. 2.2 Договору. Відповідно до п. 2.2 договору, строк повернення позики до 30.12.2023. (а.с. 129).

Допитані в судовому засіданні та попередженні про кримінальну відповідальність свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що дійсно надавали ОСОБА_2 у позику грошові кошти. Крім того, свідок ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_2 повернув йому лише 4000 доларів США, інша частина боргу залишилась не повернутою.

Крім того, суд враховує рішення Московського районного суду м. Харкова від 29.02.2024 у справі 643/5876/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в якому позивач просив суд в тому числі, визнати за ним у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на грошові кошти у розмірі частини суми 400 000,00 грн та 3000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.06.2023 становить 109 705,80 грн, що у загальній сумі складає 509 800,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що вказані кошти заощадженні під час шлюбу подружжям. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд зазначив, що суду не надано достатніх доказів, на підставі яких можна було б беззаперечно встановити, що сторони по справі за час перебування у шлюбі накопичили кошти у сумі 509 800,00 грн, які є спільним майном подружжя, такі кошти перебувають у відповідача та підлягають поділу як спільне майно подружжя.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира придбана після розірвання шлюбу подружжя, за особисті (взяті у позику) кошти відповідача, а тому квартира АДРЕСА_4 не є суб`єктом спільного сумісного майна подружжя, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно форма власності приватна. Позивачем не надано до суду доказів зворотного, а саме те, що квартира придбана за спільні сумісні кошти подружжя.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , придбану ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міьского нотаріального округу Парфенковою І.В.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 );

відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ).

Повний текст рішення виготовлений 30.07.2024.

Суддя С.Л. Шаренко