ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1366/24 Справа № 190/1661/23 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення П?ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та відшкодування незаконно знятих коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та відшкодування незаконно знятих коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 червня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір №959980 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки; позивач володіє двома банківськими картками VISA та MasterCard World debit, що видані відповідачем.

Вранці 21 листопада 2022 року на її мобільний телефон прийшло SMS-повідомлення про зняття кредитних коштів у розмірі 9941,26 грн. Розуміючи, що жодні дії зі зняття коштів вона не вчиняла, о 10.00 годині 21 листопада 2022 року позивач зателефонувала на Контакт-центр АТ «Державний ощадний банк України» та повідомила оператора про незаконне зняття коштів та просила заблокувати картку. Пізніше було встановлено, що 21.11.2022 року о 00-49 год. з кредитної картки позивача, - VISA будо знято двома транзакціями кошти в загальній сумі 9941,26 грн.; дані кошти є кредитними, так як банк відкрив кредитну лінію. Після повідомлення Банка про шахрайські дії, що були вчинені з її банківською карткою, позивач вважала, що Банк проведе внутрішнє розслідування і встановить, як так сталося, що сторонні особи, без відома клієнта банку, скористалися її кредитною карткою. Однак, 24 грудня 2022 року на мобільний телефон позивача надійшло SMS повідомлення від AT «Державний ощадний банк України» про необхідність терміново сплатити прострочений платіж за кредитом у сумі 559,16 грн. 26 грудня позивач повторно телефонувала на Контакт-центр AT «Державний ощадний банк України» та пояснила свою ситуацію, яка склалася 21 листопада 2022 року. Однак, позивачці пояснили, що кредит та відсотки за користування кредитними коштами є зобов`язанням з погашення кредитних коштів, які були зняті 21 листопада 2022 року. Таким чином, кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів із рахунка Позичальника через шахрайські дії третіх осіб. ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів щодо вчинення шахрайських дій із картковим рахунком і до того ж звернулася до Банку, Національного Банку України з повідомленням про несанкціоноване списання грошей. За результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення, було відкрито кримінальне провадження. AT «ОЩАДБАНК» відмовив у списанні відсотків та повернення суми кредитних коштів. Позивач вважає, що Банк не довів, що вона, як Позичальник, своїми діями або бездіяльністю сприяла утраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції. Позивач стверджує, що реквізити кредитної картки третім особам не передавав та не повідомляв свій ПІН-код та CW2 код.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобов`язати АТ «Державний ощадний банк України» відновити кошти на кредитному рахунку ОСОБА_1 , у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 21 листопада 2022 року у сумі 9941,26 грн. та списати нараховані у зв`язку із цим відсотки, пеню, штрафні санкції, суму комісії за перерахунок грошових коштів.

Вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням П?ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг, зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку та відшкодування незаконно знятих коштів - задоволено.

Зобов`язано АТ «Державний ощадний банк України» відновити кошти на кредитному рахунку ОСОБА_1 , у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 21 листопада 2022 року у сумі 9941,26 грн. та списати нараховані у зв`язку із цим відсотки, пеню, штрафні санкції, суму комісії за перерахунок грошових коштів.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати понесені на отримання правничої допомоги у розмірі 3000,00 грн., а всього стягнуто 4073 (чотири тисячі сімдесят три) гривні 60 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є користувачем послуг, що надаються АТ «Ощадбанк». Між сторонами 18 червня 2015 року укладено договір № 959980 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до якого на ім`я позивача видано дві банківські картки - VISA та MasterCard World debit. З кредитної карки VISA, 21.11.2022 року о 00.49 год., двома транзакціями було знято грошові кошти в загальній сумі 9941,26 грн.

Позивач стверджує, що операції по перерахунку коштів не здійснювала, тому негайно після того як на її мобільний телефон надійшло SMS повідомлення про зняття кредитних коштів, зателефонувала на Контакт-центру AT «Державний ощадний банк України» та повідомила оператора про незаконне зняття коштів, просила заблокувати картку.

За даним фактом зняття коштів невідомими особами, з метою повернення кредитних коштів на її картковий рахунок, позивач ОСОБА_1 зверталась до АТ «Державний ощадний банк України», ТВБВ 1-А типу №10003/0490 та Національного Банку України.

28.01.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення , а 06.05.2023 року до ВП №7 Кам`янського РУП ГУНП. По факту звернення ОСОБА_1 з приводу того, що 21.11.2022 року з її банківської картки АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 незаконно були зняті грошові кошти, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000241 від 13.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитна заборгованість виникла внаслідок списання коштів з особового рахунку позивача у результаті шахрайських дій третіх осіб. Разом з тим, позивач повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку, звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. Банком не доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення № 705, правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною та пенсійною картками.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не Банк, а ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, оскільки не підтверджені доказами, ґрунтуються на припущеннях та суперечать постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 в якій зазначено, що «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність вини ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення П?ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: