КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4123/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року м. Київ

Справа № 755/14144/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року, постановлену у складі судді Слободянюк А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лещінер Юлії Володимирівни про визнання права власності на частку квартири, в порядку спадкування за законом,

встановив:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лещінер Ю.В. про визнання права власності на частку квартири, в порядку спадкування за законом.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та призначити справу в підготовчому провадженні, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість.

Вказує що в пункті 1 додатків позовної заяви позивачем зазначено, що до позову додається її копія з доданими матеріалами для відповідача, акту суду щодо ненадання суду копії додатків в матеріалах справи немає, що свідчить про те, що відсутність таких документів не доведена. Посилається на те, що фактично в оскаржуваній ухвалі надумані зауваження та підстави для відмови у відкритті провадження, що позбавляє позивача права на звернення до суду (доступу до правосуддя).

Звертає увагу на те, що позов спрямований на оскарження дій нотаріуса, тобто вимоги не мають матеріальної складової, тому не має оцінюватись, у зв`язку з чим відсутня ціна позову. Проте суд, в оскаржуваній ухвалі, вказує, що позов подано про визнання права власності на частку квартири, тобто на матеріальну природу позову. Фактично суд примушує змінити позовні вимоги, забуваючи, що право вибору захисту порушених прав належить позивачу. Суд не може формувати позовні вимоги, а тим більше підстроювати їх під свої бажання. Таким чином, відмова у відкритті провадження, як і залишення позову без розгляду та повернення його позивачу, лише тому, що суд обрав інший, як на нього, належний спосіб захисту, є недопустимою та такою, що порушує право особи на допуск до правосуддя. При цьому, є неприпустимим надмірний формалізм. Суд першої інстанції фактично сприймає правовідносини, що зазначені в позові як інші правовідносини, формально змінюючи їх та плутаючи вимоги.

Суд першої інстанції не встановив волю особи щодо порушеного права. Всі недоліки, зазначені судом, стосуються саме зміни судом предмету позову, з оскарження відмови нотаріуса на визнання права власності. Виходячи із зміни судом предмету позову суд правомірно вказує на необхідність зміни відповідача та доплати судового збору. Натомість, це вимоги, що сформовані судом, а не вимоги, що подані позивачем. Вказане свідчить про порушення ст.11, 13 ЦПК України.

Вказує, що позивач подала позов направлений на оскарження дій нотаріуса, що порушують наявні права позивача (негаторний позов) - нематеріальні вимоги, а судом зазначено, що позивач заявляє свої позовні вимоги щодо 2/3 частини квартири в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка, тобто позов є матеріальним на отримання права (віндикаційний позов). Саме виходячи з цього суд і ставить питання про ціну позову про грошову оцінку та інші процесуальні докази притаманні матеріальному позову. Отже, вказані зачіпки суду є перевищенням повноважень.

Звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.189 ЦПК України, завданням саме підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. Також, суд зобов`язаний визначити обставини справи, які підлягають встановленню та зібрати відповідні докази, які самостійно учасники процесу отримати не можуть та вчинити інші дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Суд першої інстанції не розрізнив позовні вимоги та похідні від них вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лещінер Ю.В., в якому просить визнати за нею право власності на 2/3 часток у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який до дня своєї смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 , як його дружина, постійно проживала разом з чоловіком ОСОБА_4 і на час відкриття спадщини була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем та не відмовилась від її прийняття. На день смерті спадкодавець залишив спадкове майно, яке складається із 1/3 частки у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.01.1994 відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням № 4474 від 12.01.1994 та зареєстрована за ним в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 21.02.1994 за реєстровим № 3612.

Також до складу спадкового майна спадкодавця входить 1/3 частка у праві власності на квартиру за тією ж адресою, яка належала його дочці ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 2.01.1994 відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації згідно з розпорядження № 4474 від 12.01.1994 та зареєстрована за нею в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 21.02.1994 за реєстровим № 3612, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР ОСОБА_4 прийняв спадщину за ОСОБА_5 шляхом фактичного вступу в управління. Інших спадкоємців, крім позивача, померлий ОСОБА_4 не має.

Враховуючи відсутність інших спадкоємців та належний вступ у спадщину, після смерті доньки ОСОБА_5 , спадкодавцем ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 має право на спадщину за законом на 2/3 часток у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позивач звернулася до відповідача за одержанням свідоцтва про право на спадщину.

Проте, 23 серпня 2023 року було отримано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 часток у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідач не зазначила у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, які саме документи не відповідають вимогам діючого законодавства, та вказала, що у спадкоємця відсутні необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину документи. Проте, це дві різні правові підстави відмови у вчинені нотаріальної дії.

Крім того, у відмові відповідачем проаналізовано підстави набуття права власності померлою ОСОБА_5 . При цьому, здійснено висновок, який не відповідає законодавчим вимогам, що діяли на момент смерті ОСОБА_5 . Так, дійсно на момент видачі свідоцтва ОСОБА_5 вже більше двох років не було в живих. При цьому, на момент смерті, як зазначено і відповідачем, ОСОБА_5 було 12 років. Відповідач приводить в своїй аргументації Закон України № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду», який був введений в дію постановою ВР № 2483-ХІІ від 19.06.92. Таким чином, даний Закон набрав законної сили вже після смерті ОСОБА_5 . Звертає увагу на те, що внесення особи, яка не має правоздатності, дієздатності та деліктоздатності в документ не робить вказаний документ недійсним.

Твердження відповідача у постанові про відмову про те, що приватизація квартири на померлу особу чинним на той час законодавством передбачена не була не робить документ недійсним, оскільки законодавство на той час не містило заборони на таку дію. Оскільки ОСОБА_5 не була повнолітньою та була померлою, вона не могла відповідно до ч.2 ст.8 Закону України № 2482-ХІІ від 19 червня 1992 року «Про приватизацію державного житлового фонду» подати або прийняти участь у поданні письмової згоди повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Вказує, що наявне свідоцтво про право власності на житло є належним документом для отримання свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 часток у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що подані до нотаріуса документи не мають недоліків, визначених в ст.47 Закону № 3425-ХІІ та відповідають вимогам законодавства. Крім того, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій не містить посилання на конкретні норми чинного законодавства, саме в контексті відмови, тобто відсутні розписані та роз`яснені недоліки виявлені нотаріусом, при цьому порядок та строки оскарження не зазначено. Отже, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій є неправомірною та незаконною, а тому позивач оскаржує її до суду відповідно до ст. 50 Закону № 3425-ХІІ.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог закону, позивачем не надано актуальну грошову оцінку оспорюваного нерухомого майна, станом на момент подачі даної позовної заяви та не зазначено ціни даного позову (яка відраховується від частки вартості оспорюваного майна), що позбавляє можливості суд встановити точну суму судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, адже така сума встановлюється в розрахунку одного відсотка від ціни позову. Натомість, позивачка помилково сплатила судовий збір за пред`явлення даного позову, у розмірі, що встановлений законом для позовних заяв немайнового характеру (1073,60 грн.), що суперечить ст. 176 ЦПК України, адже вимога, яку позивач заявляє у даному позові, підлягає грошовій оцінці.

Таким чином, враховуючи наведені норми закону, позивачу у своїй заяві необхідно було зазначити ціну позову, яка залежить від актуальної оцінки вартості 2/3 частини оспорюваної квартири на момент подання даного позову та сплатити (доплатити) судовий збір у порядку та розмірі, встановленому законом, з урахуванням актуальної ціни позову та вже сплаченого нею розміру судового збору у сумі 1073,60 грн.

Суд посилався на те, що в наданих матеріалах позову не міститься жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що 1/3 частки квартири належала також дочці спадкодавця, а зокрема відповідне свідоцтво про народження та смерть доньки, якій належала частка у спірній квартирі.

Крім того, позивач не надав суду копії додатків, які долучені до позову, відповідно до кількості сторін у справі. Зокрема, примірник позовної заяви, який наданий для відправки відповідачу, не містить копій документів, що додаються до оригіналу позовної заяви, що в свою чергу позбавляє суд можливості виконати вимоги ч. 2 ст. 190 ЦПК України, у разі відкриття провадження у справі.

Також суд зазначив, що підставою для звернення до суду з наведеною позовною заявою стала постанова приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмова у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом, а зокрема на 2/3 частини квартири, після смерті її чоловіка. Тобто, в даному випадку позивачка фактично заявляє вимоги про визнання за нею права власності на 2/3 частки квартири, в порядку спадкування за законом, після смерті спадкодавця, про що і вказує у прохальній частині свого позову, а не оспорює постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, приватний нотаріус, визначений позивачем у суб`єктному складі даного позову, не є належним відповідачем, до якого пред`являються вказані вимоги позовної заяви.

Суд звертав увагу на те, що в даному випадку належним відповідачем за даною позовною заявою про визнання права власності на частку квартири, в поряду спадкування за законом, після смерті чоловіка позивача, є інші спадкоємці, які прийняли спадщину, або у разі їх відсутності - відповідний орган місцевого самоврядування (Київська міська рада).

Таким чином, позивачу необхідно залучити до участі у справі належного відповідача, подавши до суду нову редакцію позовної заяви з додатками до неї, відповідно до кількості сторін у справі, з урахуванням вищевказаних недоліків позову.

10 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою , в якій зазначав, що у поданій позовній заяві недоліки відсутні.

Як вбачається з заяви про усунення недоліків, позивач зазначав, що судом в ухвалі перевищено повноваження у зв`язку з виходом за межі позовних вимог. Судом в ухвалі зазначено, що підставою для звернення до суду з даною позовною заявою стала постанова приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Тобто позов направлений на оскарження дій нотаріуса, що порушують права позивачки (негаторний позов). Натомість, судом зазначено, що позивачка заявляє свої позовні вимоги щодо 2/3 частини квартири в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка, тобто позов є матеріальним на отримання права (віндикаційний позов). Саме виходячи із вказаних понять та зміною правової природи позову судом вказані недоліки, що випливають із особистої точки зору суду. Представник позивача зазначає, що позов не містить наведених в ухвалі недоліків, оскільки якщо стане необхідним то позивачка має право подати віндикаційний позов і в такому разі будуть дотримані всі вимоги що ставляться до такого виду позову. Вважає, що позов не містить недоліків та має бути прийнятий судом до провадження. Всі питання, які можуть виникнути щодо даного позову можуть бути вирішені, як і зобов`язує ЦПК України в підготовчому провадженні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції погодився, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову повертати позовну заяву позивачу. Суд здійснює аналіз їх достатності при вирішення спору по суті. Так само, у разі пред`явлення позову не до належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Разом з тим, відповідно до імперативних положень ч. 1 ст. 177 ЦПК України, про що позивачу було роз`яснено в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху, позивач повинен був додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. Однак, позивач в порушення правил наведеної статті, не надав суду копії додатків, які долучені до позову, відповідно до кількості сторін у справі.

Крім того, позивач, звертаючись до суду, заявив вимогу майнового характеру, зокрема просив визнати за ним право власності на 2/3 часток у праві власності на нерухоме майно. Інших позовних вимог, зокрема щодо оскарження дій приватного нотаріуса, прохальна частина позовної заяви не містила.

Разом з тим, позивач не надав актуальну грошову оцінку оспорюваного нерухомого майна, станом на момент подачі даної позовної заяви, не зазначив ціни даного позову (яка відраховується від частки вартості оспорюваного майна) та не доплатив судовий збір у порядку і розмірі, встановленому за подання до суду позовної заяви майнового характеру.

Враховуючи вищевикладене, недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 25 вересня 2023 року, позивач не усунув.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просила :

1. Прийняти позовну заяву до розгляду, відкрити провадження та розглянути її по суті.

2. Витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лещінер Ю.В. спадкову справу за заявою позивача.

3. Визнати за позивачем, ОСОБА_1 право власності на 2/3 часток у праві власності на квартиру , що знаходиться за адресою квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця.

4. Відшкодувати ОСОБА_1 понесені судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено, що предметом позову ОСОБА_1 є визнання права власності на 2/3 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця. До позовної заяви позивачем додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1073 грн., як за вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом цієї статті, принцип диспозитивності в цивільному процесі - це закріплені в нормах цивільного процесуального права положення про можливість осіб, які беруть участь у справі, розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, а також засобами їхнього захисту, що активно впливають на виникнення, рух і закінчення цивільного процесу, з метою захисту своїх прав і охоронюваних законом інтересів.

Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені статтями 175, 177 ЦПК України. Зокрема, пунктом 3 частини 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (ч. 2 ст. 176 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі

№ 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20) вказано, що «майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 ГПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. […] Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18). Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці».

Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання права власності на 2/3 частин квартири в порядку спадкування відносяться до вимог майнового характеру, а тому для визначення судом суми судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, та виконання вимог ч. 2 ст. 176 ЦПК України позовна заява має містити ціну позову.

Однак, при пред`явленні позову позивачем не були виконані вказані норми процесуального права, а саме не зазначено ціну позову та не сплачено відповідний розмір судового збору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов спрямований на оскарження дій нотаріуса, тобто вимоги не мають матеріальної складової, тому не мають оцінюватись, у зв`язку з чим відсутня ціна позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, що свідчить про майновий характер цієї позовної вимоги, ціна якої має визначатись вартістю майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що недоліки, викладені в ухвалі від 25 вересня 2023 року, є суттєвими та такими, що не дозволяли суду першої інстанції відкрити провадження в справі та розглянути її з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавств.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо формування судом першої інстанції на власний розсуд позовних вимог позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доводи апеляційної скарги не відповідають змісту позовної заяви ОСОБА_1 , в прохальній частині якої заявлена лише одна позовна вимога : про визнання права власності на 2/3 часток у праві власності на квартиру, в порядку спадкування за законом.

Так, звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання права власності на 2/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, позивач в мотивувальній частині позовної заяви посилається на неправомірність та незаконність постанови приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, проте позовних вимог щодо оскарження дій приватного нотаріуса не заявляє, а заявила позовні вимоги саме про визнання права власності.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги до приватного нотаріуса про визнання права власності на спадкове майно, позивач не обґрунтовує свою позовну заяву та не зазначає, яким чином приватний нотаріус порушує, не визнає чи оспорює права позивача на спадкове майно.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки виправленої позовної заяви, яка б відповідала вимогам ст. 175-176 ЦПК України (тобто позовної заяви у виправленій редакції), позивач не подала та викладені в ухвалі від 25 вересня 2023 року недоліки позовної заяви не усунула.

Інших обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, апеляційна скарга не містить.

Визначені ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року недоліки позовної заяви ОСОБА_1 та визначення порядку їх усунення не можуть бути порушенням права на справедливий судовий захист і не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.