Справа № 144/1085/16-ц
Провадження № 22-ц/801/14/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 рокуСправа № 144/1085/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2022 року, ухвалене суддею Германом О.С. в смт Теплик, повне рішення складено 30 вересня 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа на стороні відповідача - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та, згідно заяви про зміну предмету позову, просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання останнього повернути їй земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0337 площею 2,1821 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області та заборонити ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником вказаної вище земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У січні 2015 року позивачу стало відомо, що існує договір оренди землі укладений нібито між нею та ПП «ЗІС», відповідно до якого відповідач має право користуватися належною позивачу земельною ділянкою до 2025 року. Вказує, що вона вказаного договору оренди землі не підписувала, а тому ПП «ЗІС» на даний час користується належною їй земельною ділянкою на підставі неукладеного договору оренди землі.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2022 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :02:002:0337, які чиняться ПП «ЗІС», шляхом зобов`язання його повернути їй дану земельну ділянку, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області та заборонено ПП «ЗІС» проведення будь-яких сільськогосподарських робіт на вказаній земельній ділянці.

Стягнуто з ПП «ЗІС» на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 10 451 грн 68 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПП «ЗІС» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

У скарзі зазначає, що при укладенні договору оренди землі у ОСОБА_1 було вільне волевиявлення на укладення договору з ПП «ЗІС», яке відповідало її внутрішній волі та їй були відомі всі істотні умови договору, а її дії були спрямовані на укладення договору. Судом не було взято до уваги покази свідків з приводу підписання договору оренди ОСОБА_1 .. Поведінка ОСОБА_1 є недобросовісною, оскільки вона знала про укладення договору в 2010 році та отримувала орендну плату у визначеному договором розмірі з 2010 по 2015 рік. Розмір витрат на правничу допомогу повинен бути зменшений.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач є власником земельної ділянки площею 2,1821 га з кадастровим номером :02:002:0337, а відповідач, у фактичному користуванні якого без установлених законом підстав знаходиться вказана земельна ділянка, своїми діями, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушує права позивача, як власника земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні позивачем своїм майном, дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 2,1821 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:002:0337, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 104482 від 16 березня 2005 року (а.с.7 т.1).

Відповідно до договору оренди землі №472 від 20 квітня 2010 року, орендодавець ОСОБА_4 надала, а орендар ПП «ЗІС» прийняло в строкове платне володіння і користування вказану вище земельну ділянку.

У пункті 8 договору зазначено, що договір укладено на 15 років.

Договір зареєстрований в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 12 травня 2010 року за №23 (а.с.8-9 т.1).

24 квітня 2010 року ОСОБА_4 після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24 квітня 2010 року (а.с.16 т.1).

Відповідно до висновку експерта від 01 червня 2017 року №191-П, підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №472 від 20 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС», зареєстрований Теплицьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за №23, виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою (а.с.123-125 т.1).

ОСОБА_2 стверджуючи, що вона не підписувала договір оренди землі, тобто її волевиявлення на укладення договору відсутнє, вважала, що такий договір є неукладеним, земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, а тому просила її повернути.

Згідно зі статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Частиною першою статті 215 ЦК України, статтями 229-233 ЦК України передбачено недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Якщо ж встановлено, що сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис (відповідно до ст. 205, 207 ЦК України) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з статтею 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналогічне положення закріплено й у статті 13 Закону України «Про оренду землі».

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Як встановлено висновком експерта №191-П від 01 червня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_4 (Седової) у договорі оренди землі №472 від 20 квітня 2010 року виконаний не нею, а іншою особою.

За таких обставин, наявні підстави вважати, що договір оренди землі №472 від 20 квітня 2010 року не було укладено між сторонами, що свідчить про відсутність правових підстав для використання відповідачем належної позивачу земельної ділянки.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 у справі № 145/2047/16-ц, при неукладеному договорі оренди власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Оскільки позивач не підписувала договору оренди землі, тобто не виявила свою волю до вчинення цього договору, відтак суд першої інстанції, врахувавши вказані вище норми, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ПП «ЗІС» зазначає про те, що з 2010 по 2015 рік ОСОБА_1 отримувала орендну плату за використання землі підприємством, тобто їй було достовірно відомо про договір орден землі та особу, яка використовувала земельну ділянку.

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи, оскільки факт отримання плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами договору і не створює для позивача правових наслідків.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

ПП «ЗІС» оцінює поведінку лише орендодавця, називаючи її недобросовісною, не згадуючи та не характеризуючи свою поведінку щодо порядності з його боку в процесі укладення договорів оренди землі з власниками земельних ділянок.

Орендарю ніщо не заважало в належний спосіб, тобто з відібранням (проставленням) підпису дійсного власника земельної ділянки, підписати договір з власником земельної ділянки.

Що стосується наявних в матеріалах справи списків орендодавців земельних паїв ПП «ЗІС» на видачу орендної плати за 2011, 2012 та 2014 роки, то апеляційний суд звертає увагу, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч. 2 ст. 95 ЦПК України).

У частині п`ятій статті 95 ЦПК України зазначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу . Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідач надав вказані документи в копіях, які ним не завірені.

Зважаючи на спосіб підписання (за орендодавця підписав хтось інший) договору оренди землі, як основу у правовідносинах оренди землі, ставиться під сумнів також і підпис ОСОБА_1 в графі «підпис» напроти її прізвища у згаданих списках.

Крім того, не є беззаперечним те, чи це списки орендодавців, які отримали орендну плату в натуральній формі (ячмінь, пшеницю чи кукурудзу), чи це списки на погодження майбутньої виплати в натуральному вигляді (кількість, вид культурних рослин, тощо).

Апеляційний суд також звертає увагу, що списки надані лише за 2011, 2012 та 2014 роки і невідомо про наявність таких за 2013, 2015, 2016, 2017 роки (і до ухвалення рішення у справі).

Доводи скарги з приводу того, що факт підпису у 2010 році договору оренди землі ОСОБА_1 та отримання нею орендної плати підтверджено показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не приймаються апеляційним судом, оскільки договір оренди землі укладається у письмовій формі і факт його укладання та отримання орендної плати повинні бути підтверджені документально.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тобто покази свідків є неналежними доказами у даній справі.

Апеляційний суд вважає, що навіть за умови підтвердження факту отримання плати за користування землею у спірних правовідносинах це не свідчить про погодження з умовами непідписаного орендодавцем договору, не створює правових наслідків і не може впливати на подію укладення правочину, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору оренди землі у минулому.

ПП «ЗІС» в апеляційній скарзі посилається на те, що дії ОСОБА_1 є недобросовісними, оскільки вона знала про укладення договору оренди землі та отримувала орендну плату. При цьому підприємство наводить постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17.

У вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає.

Обставини справи, яка переглядається апеляційним судом, є відмінними від обставин наведеної вище справи №390/34/17, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 договору оренди землі з ПП «ЗІС» не підписувала, а відтак не можна стверджувати про недобросовісність позивача.

Також в апеляційній скарзі ПП «ЗІС» зазначає про те, що при вирішенні питання про стягнення судових витрат судом першої інстанції допущено порушення норм ЦПК України та розмір витрат на правничу допомогу має бути значно зменшений.

З матеріалів справ встановлено, що ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмір 15 000 грн.

ПП «ЗІС» подало клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а саме просило зменшити розмір цих витрат до 3 000 грн.

Суд першої інстанції, врахувавши вказане клопотання, виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру дійшов висновку, що сума у 15 000 грн є неспівмірною зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 9 000 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України слідує, що саме особа, яка подає апеляційну скаргу повинна зазначити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення.

Отже особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна не лише вказати про незаконність судового рішення, але у неї є обов`язок вказати в чому саме полягає незаконність рішення, тобто повинна спростувати висновки суду першої інстанції.

ПП «ЗІС», наводячи в апеляційній скарзі норми права, які стосуються питання розподілу витрат на правничу допомогу, не спростував висновки суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з відповідача витрат на правничу допомогу та не обґрунтував наявність підстав для зменшення таких витрат до іншого розміру.

Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк