Справа № 352/506/23
Провадження № 22-ц/4808/389/24
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 13 грудня 2023 року під головуванням судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що сторони з 30.05.2011 перебували у шлюбі, в якому народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюб з відповідачем розірваний рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.08.2015, яким малолітні діти залишені проживати з матір`ю. Діти проживають з нею та повністю перебувають на її утриманні.

Вона вдруге вийшла заміж, має чоловіка ОСОБА_5 , який для дітей став люблячим батьком.

Відповідач усунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, не спілкується з ними, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться їх вихованням, навчанням, не проявляє щодо них батьківської турботи і піклування, не надає їм матеріального утримання, ухиляючись від сплати аліментів на дітей згідно рішення Тисменицького районного суду від 12.02.2015.

Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки та сина.

Рішенням Тисменицького районного суду від 13 грудня 2023 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - орган опіки та піклування Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав стосовно малолітніх дітей:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження № 17 від 17 серпня 2012 року виконавчого комітету Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 21 від 10 грудня 2013 року виконавчого комітету Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.

Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 1 073,60 грн судових витрат.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і неправильно застосовано норми матеріального права.

Суд першої інстанції формально дослідив обставини справи, за яких позивачка дійсно перешкоджала відповідачу у спілкуванні з його дітьми, застосовуючи погрози та створюючи конфліктні ситуації, за яких теперішній чоловік позивачки також погрожував відповідачу та забороняв бачитися з рідними дітьми.

При цьому, створення нової сім`ї жодним чином не мало наслідком байдуже ставлення відповідача до його дітей від першого шлюбу, адже спроби побачитися з дітьми були систематичні, навіть після розірвання шлюбу.

Відповідачу є незрозумілим та абсурдним твердження суду, що його законне право на укладення нового шлюбу, після розірвання першого шлюбу, створює інертний стан стосунків з дітьми від першого шлюбу.

Повністю безпідставним та хибним є висновок суду першої інстанції, що поведінка відповідача, яка спрямована на покращення відносин з дітьми, пов`язана суто з його особистим інтересом отримання права на відстрочку та є надуманою, оскільки про це не свідчить жоден доказ у справі. Така аргументація суду першої інстанції ставить під сумнів саму неупередженість суду та напряму порушує принцип рівності сторін.

Зазначає, що письмові докази, які містяться в матеріалах справи, не вказують беззаперечно на обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими. Не можна погодитися з думкою суду про те, що ці характеристики прямо свідчать про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Судом були допитані в якості свідків неповнолітні діти сторін: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили суду, що не хочуть бачитися з татом, не хочуть, щоб відповідач залишався їхнім татом, бо у них вже є тато ОСОБА_8 (вітчим), якого вони люблять та який любить їх. Син сторін, ОСОБА_4 пояснив, що тато не має номера його мобільного телефону, не дзвонить йому. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала, що батько свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що негативно впливає на їх фізичний та духовний розвиток.

Разом з тим, відповідач проти позбавлення батьківських прав та висловлював у суді бажання приймати участь у піклуванні дітьми, зустрічатися та спілкуватися з ними. Відповідач не оспорює той факт, що останні роки не спілкувався з дітьми, але пояснює це не власним небажанням приймати участь у вихованні дітей, а конфліктом, який є в нього із їх матір`ю та її теперішнім чоловіком стосовно способів виховання дітей.

Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 28.04.2023, батько заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, бажає брати участь у вихованні дітей, звернувся до Служби у справах дітей Ямницької сільської ради із заявою про визначення йому способів участі у вихованні дітей, обіцяв погасити заборгованість по аліментах; оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо його двох малолітніх дітей.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Позиція дітей, яку вони висловили під час розгляду справи була сформована під впливом мами з якою живуть діти, а отже вона цілком може не відповідати інтересам дітей.

Суд першої інстанції вважав висновок органу опіки формальним, належно необґрунтованим по причині неповного вивчення комісією з питань захисту прав дитини ситуації, що склалася між батьками дитини протягом ряду років та повне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками в силу цього. Разом з тим суд, в свою чергу, не обґрунтував, які обставини привели його до такого висновку, чим підтверджуються твердження про повну відсутність батька в житті дітей сторін.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Натомість докази, що стосовно відповідача представниками служби у справах дітей вживались заходи впливу з цього приводу, в матеріалах справи відсутні, підстав для позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування не встановив. Матеріали справи не містять негативних характеристик та доказів винної поведінки відповідача.

Відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та хоче брати участь у житті дітей, мати можливість бачитись з ними, що підтверджує небайдуже ставлення батька.

Відтак, у цій справі не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які залишилися проживати з матір`ю.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявності конфлікту між колишнім подружжям, а також того, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, не втратив інтерес щодо участі у вихованні дітей, має намір на відновлення відносин з ними, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, таке позбавлення батьківських прав є передчасним та не відповідає інтересам дітей.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт, будучи батьком, відчуває батьківську любов до своїх дітей та має почуття обов`язку щодо їх утримання та забезпечення їх найкращих інтересів.

У цій ситуації немає підстав застосовувати до відповідача крайні заходи впливу у формі позбавлення батьківських прав, адже попри усі труднощі з фінансовим становищем, він має на меті відновити зв`язок з своїми дітьми та приймати участь у їх житті, виконувати обов`язки батька та реально піклуватися про дітей.

Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідача, неправильні кроки у вихованні дітей та недостатню участь батька у житті як сина так і доньки, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. Судова справа сприяла зміні його поведінки, змусила переглянуnи його ставлення до участі у вихованні дітей в позитивну сторону, оскільки його участь у розвитку і вихованні дітей була недостатньою.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітніх дітей, а також те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, позбавлення батьківських прав відповідача не відповідатиме інтересам самих дітей, оскільки вони повністю втратять зв`язок з біологічним батьком, якого не може замінити жодна інша людина, і застосування такого заходу в цьому випадку не є необхідним, а тому позов задоволенню не підлягає.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_2 та покласти на органи опіки та піклування виконавчого комітету Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_1 щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає що десять років відповідач не знав ні її ні їх спільних дітей, не турбувався про них. Відповідач навіть після отримання рішення суду першої інстанції жодного разу не навідався до дітей та доказів протилежного немає.

З часу отримання нею судового рішення про стягнення аліментів, відповідач за вісім років не оплатив жодної гривні і відносно нього 29.11.2016 судом постановлено вирок щодо вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів).

Твердження апелянта, що вона чинила йому перешкоди у побаченні з дітьми є голослівним. Відповідач не звертався до будь-яких правоохоронних органів зі скаргою з цього приводу, не звертався з відповідним позовом до суду та до Комісії у справах дітей Ямницької сільської ради.

Відповідач фактично окрім того, що є фізіологічним батьком наших спільних дітей, жодним чином та ніколи не приклався до того, щоб задовольнити їхній матеріальний, моральний та духовний стан, ніколи не брав участі у їхньому вихованні та не допомагав їй у цьому.

Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Також згідно практики Верховного Суду лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, а будь-яких доказів протилежного в справі не існує.

Відповідач не створив жодних умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Судом було достовірно встановлено ухилення від батьківських обов`язків по вихованню дитини як акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. При цьому, наведені у апеляційній скарзі обставини та наявні у справі докази, навпаки вказують, що відповідач не має бажання виконувати батьківські функції щодо своїх дітей, дітьми взагалі не цікавиться, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ними, не виявляє до дітей жодного інтересу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Представник органу опіки та піклування Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, сільський голова подав клопотання про розгляді справи без участі представника органу опіки та піклування.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і її представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Судом встановлено, що у шлюбі позивачки ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-14).

Рішенням Тисменицького районного суду від 12.02.2015, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на двох дітей у розмірі 1 000 грн щомісячно (а.с.5-6).

Рішенням Тисменицького районного суду від 11.08.2015, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з матір`ю (а.с.4 також зв.ст.).

Вироком Тисменицького районного суду від 29.11.2016, який набрав законної сили 09.02.2017, відповідача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 164 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт строком сто двадцять годин (а.с. 66-68). Згідно вироку судом встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 23.01.2015 злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після укладення шлюбу із ОСОБА_10 20.05.2018 позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.15).

Згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , повторно виданого 04.04.2023, відповідач є батьком дитини ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.37).

Як вбачається з довідок Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідачем один раз за період з січня 2015 року по березень 2023 року було сплачено аліменти в сумі 1 000 грн (а.с., 11, 77-79). Заборгованість відповідача зі сплати аліментів на дітей станом на 01.04.2023 становила 173 364 грн.

У зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів постановами від 19.06.2023 головний державний виконавець Голосіївського ВДВС Задорожна Т.А. тимчасово до погашення заборгованості обмежила відповідача у праві керування транспортними засобами та у праві виїзду за межі України (а.с.75-76).

Відповідач 12.04.2023 сплатив кошти в сумі 15 000 грн заборгованості за аліментами (а.с.39).

Відповідно до копії довідки про доходи від 07.04.2023 відповідач з 02.04.2018 року працює в КП «Івано-Франківськводоекотехпром» та його заробітна плата за період з жовтня 2022 по березень 2023 року становить 69 469,41 грн (а.с. 38). Відповідач, будучи працевлаштованим починаючи з 02.04.2018 до квітня 2023 року заборгованість не погашав та не сплачував аліментів, що підтверджується також наданою відповідачем довідкою про доходи. При цьому, з липня 2018 року відповідач повинен сплачувати аліменти у передбаченому ч. 2 ст. 182 СК України мінімальному гарантованому розмірі (по 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину).

Рішенням виконавчого комітету Ямницької сільської ради від 28.04.2023, з врахуванням витягу з протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 21.04.2023, визначено спосіб участі відповідача у спілкуванні з дітьми та їх вихованні шляхом зустрічей щосуботи з 11:00 до 13:00 год (а.с.82).

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 , яка працює практичним психологом у Павлівському ліцеї, де навчаються діти сторін, пояснила, що вона на запит матері ОСОБА_2 проводила індивідуальні діагностичні консультації з ОСОБА_14 та з ОСОБА_15 для виявлення взаємин кожного з дітей з біологічним батьком з використанням тесту « Сімейна соціограма », казкотерапії, проективних метафоричних карт «Майстер казок», проективних методик « Малюнок сім`ї », « Неіснуюча тварина », а також бесіди. ОСОБА_3 розповідає про біологічного батька, але робить це неохоче; дівчинка розташувала себе з батьком на протилежних кінцях, стосунки позначила зигзагоподібною лінією, доповнила малюнком « Гроза », при словесному описі якого вжила слова «грозні», «погані»; у сімейному колі дівчинка зобразила всіх членів родини, доповнила малюнком « Веселка » і назвала його «Сім`я», на цьому малюнку переважають яскраві кольори, члени сім`ї розташовані близько один до одного, дитина описала їх стосунки такими словами: веселі, милі, дружні, чесні, «спокій»; під час розмови дівчинка розповіла, що не хоче бачитися з біологічним батьком, бо він «бездушний», «не прийшов на моє день народження». ОСОБА_4 не хоче говорити про біологічного батька, не сприймає його, заперечує; розташував себе з батьком на протилежних кінцях, стосунки позначив зигзагоподібною лінією, що свідчить про напруження у взаємовідносинах; стосунки з татом описав словом «ніякі», що свідчить про відсутність близьких взаємин; на малюнку сім`ї також переважають яскраві кольори, члени сім`ї розташовані близько один до одного, роль батька виконує вітчим, хлопчик називає його татом; стосунки в сім`ї дитина описує словами: добрі, щирі, доброзичливі; усі малюнки хлопчик підписує прізвищем « ОСОБА_11 » за прізвищем свого вітчима, не проявляє бажання та зацікавленості у спілкуванні з біологічним батьком.

Ці пояснення свідка ОСОБА_13 підтверджуються долученими копіями висновків за результатами індивідуальної консультації від 25.04.2023 (а.с.64-65), висновками за результатами індивідуальної консультації від 21.09.2023 з малюнками дітей (а.с.116-123).

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що протягом п`яти останніх років підтримує дружні стосунки з позивачкою; за цей час ні разу не бачила, щоб відповідач приходив на дні народження дітей, спілкувався з ними; син сторін ОСОБА_4 казав їй, що не хоче спілкуватися з татом, що у нього є інший тато.

Свідок ОСОБА_17 , яка є вчителькою сина сторін і перебуває в нормальних стосунках з обома сторонами, у судовому засіданні пояснила, що відповідач протягом трьох років навчання сина ОСОБА_4 в школі дитиною не цікавився, не телефонував, ні разу не відвідував батьківських зборів; хлопчик з любов`ю говорить про свого вітчима.

Суд першої інстанції критично оцінив і обґрунтовано не прийнято до уваги показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , який є близькою особою для відповідача, а також свідчення близьких родичів обох сторін, а саме: матері позивачки ОСОБА_19 та рідного брата позивачки ОСОБА_20 , батьків відповідача ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та рідної сестри відповідача ОСОБА_23 , зазначивши, що ці свідки можуть бути заінтересованими у результаті розгляду справи.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ямницької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 28.04.2023, батько заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, бажає брати участь у вихованні дітей, звернувся до Служби у справах дітей Ямницької сільської ради із заявою про визначення йому способів участі у вихованні дітей, обіцяв погасити заборгованість по аліментах; оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав щодо його двох малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.49-51).

Суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України визнав вказаний висновок органу опіки та піклування неналежно обґрунтованим і таким, що не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів малолітніх дітей сторін.

В суді першої інстанції малолітні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що не хочуть бачитися з татом, не хочуть, щоб ОСОБА_24 залишався їхнім татом, бо у них вже є тато ОСОБА_25 , якого вони люблять та який любить їх; ОСОБА_4 пояснив, що тато ОСОБА_24 не має номера його мобільного телефону, не дзвонить йому.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч.1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України`від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права.

Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Задовольняючи позов та позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав відносномалолітніх дітей: - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , 04 грудня 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач усунувся від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку своїх дітей, порушив їхні права на належне батьківське виховання. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що дії відповідача щодо визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми після відкриття провадження в даній справі можуть бути пов`язані з його особистим інтересом та не свідчить про зміну його ставлення до дітей, про його турботу за забезпечення інтересів своїх дітей.

Крім того, при вирішенні спору суд першої інстанції вказав, що на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, врахував встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджують, що в якнайкращих інтересах обох дітей сторін є забезпечення їх розвитку в безпечному, спокійному, стійкому та благополучному середовищі сім`ї, в якій вони виростають, з матір`ю та вітчимом, який замінив їм батька, а також думку дітей сторін.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав відносно двох малолітніх дітей.

При розгляді справи суд першої інстанції правильно розкрив поняття ухилення від виконання батьківських обов`язків та звернув увагу, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Також суд визнав встановленим факт ухиляння відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно двох малолітніх дітей на підставі досліджених доказів, якими стверджується наявність винних дій з боку відповідача щодо неналежного виконання як батьком своїх обов`язків щодо виховання своїх малолітніх дітей, відсутність протягом тривалого часу з його боку піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

Відповідачем не вживалися будь-які дії на забезпечення необхідного харчування дітей, медичного догляду, їх лікування, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання. Він не спілкувався з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, ним не надавалися дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей. Його поведінка не сприяла засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, натомість викликала в них уявлення про можливість ігнорування потреб дітей з боку батька. Відповідач тривалий час не виявляв інтерес до внутрішнього світу своїх дітей, не створював умов для отримання ними освіти.

З цих підстав не заслуговують на увагу посилання апелянта у скарзі, що суд не встановив обставин, які б однозначно свідчили про те, що він не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, і як вказівка в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 відчуває батьківську любов до своїх дітей та має почуття обов`язку щодо їх утримання та забезпечення їх найкращих інтересів.

Як встановлено вироком Тисменицького районного суду від 29.11.2016 відповідач вчинив злочин, передбачений ст. 164 ч. 1 КК України, за наступних обставин. ОСОБА_1 умисно приховуючи відомості про своє офіційне працевлаштування, при наявності регулярних грошових доходів у вигляді заробітної платні по місцю праці, не звертаючи уваги на неодноразові попередження ВДВС щодо його притягнення до кримінальної відповідальності, від сплати аліментів на дітей та заборгованості по них, починаючи з 23.01.2015 злісно ухилився, внаслідок чого станом на 25.05.2016 допустив заборгованість по них в сумі 14 800 грн.

Незважаючи на притягнення до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів та заборгованості по них, відповідач не змінив свого ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо забезпечення необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей як складову виховання.

Заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав, на що посилається апелянт, у цьому випадку не може свідчити про його інтерес до дітей.

Доводам апелянта, що його спроби побачитися з дітьми були систематичні, а позивачка перешкоджала йому у спілкуванні з дітьми, застосовуючи погрози та створюючи конфліктні ситуації, за яких теперішній чоловік позивачки також погрожував відповідачу та забороняв бачитися з рідними дітьми, суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Відповідач байдуже ставився до своїх обов`язків щодо виховання та розвитку дітей, дітьми не цікавився і не намагався налагодити з ними стосунки. Він протягом всіх цих років не звертався ні до органу опіки та піклування, ні до суду з приводу чинення позивачкою чи іншими особами йому перешкод у спілкуванні з дітьми та про визначення йому способу участі у вихованні дітей, чого не заперечував у судових засіданнях.

При цьому, на підтвердження доводів щодо перешкоджання йому у спілкуванні з дітьми відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17, провадження № 61-18755св20, зазначено, що в разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, враховувати фактичні обставини справи, такі як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними. Інтереси дитини вимагають, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувались, розрив таких відносин свідчить про припинення зв`язку між дитиною та батьком/матір`ю, а рішення про позбавлення батьківських прав лише юридично підтверджує припинення таких відносин.

Верховний Суд наголошує, що обов`язками батьків є постійна участь у вихованні дитини на всіх етапах її розвитку, а не очікування звернення дитини до одного із батьків з проханням взяти участь у її вихованні.

Також Верховний Суд наголошує, що обрання одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції у вихованні дитини у подальшому призводить до втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, а тому покладення на дитину обов`язку з прийняття рішення щодо спілкування між ними свідчить про нехтування батьком своїми правами та обов`язками, що може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав.

У разі наявності перешкод у спілкуванні з дитиною батько має застосовувати усі можливі заходи захисту своїх прав та прав своєї дитини, зокрема шляхом своєчасного звернення до органу опіки та піклування, а також до суду.

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апелянта, що він відчуває батьківську любов до своїх дітей та має почуття обов`язку щодо їх утримання та забезпечення їх найкращих інтересів.

Крім того, таке твердження не співпадає з його поведінкою протягом тривалого часу щодо ухилення від сплати аліментів на утримання дітей.

Не підтверджені будь-якими доказами також доводи апелянта, що позиція дітей, яку вони висловили під час розгляду справи, була сформована під впливом позивачки, з якою живуть діти, а тому вона цілком може не відповідати інтересам дітей, як і відсутні будь-які обставини вважати, що діти сторін у своєму віці неспроможні надавати правильну оцінку впливу певних зовнішніх факторів на них, що думка дітей не відповідає їх інтересам, чи висловлена під впливом певних зовнішніх факторів.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не обґрунтував відхилення висновку органу опіки і піклування не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, що відповідач, починаючи з 2015 року, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та розвитку дітей, а саме: не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не виявляє інтересу до внутрішнього світу своїх дітей, не цікавиться їх вихованням та навчанням, підтвердивши в судовому засіданні, що не знає, в якому класі навчаються його діти; не проявляє щодо них батьківської турботи і піклування, не надає їм належного матеріального утримання, невиконуючи належним чином судове рішення про стягнення аліментів.

Лише після звернення позивачка з цим позовом, відповідач у квітні 2023 року подав заяву про визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми до органу опіки та піклування Ямницької сільської ради.

Запереченням апелянта проти позбавлення його батьківських прав та висловлюванням у суді бажання приймати участь у піклуванні дітьми, зустрічатися та спілкуватися з ними, суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

У постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, провадження № 61-46449св18, зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, провадження № 61-2861св20, серед іншого, зазначено, що заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

При цьому за встановлених обставин, зокрема і тривалості розриву зв`язків із дітьми відповідача з його бажання, відсутні підстави вважати, про можливу зміну поведінки батька на користь гармонійного розвитку дітей, а позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дітей, які мають переважний характер над інтересами батьків.

Щодо доводів апелянта, що він має на меті відновити зв`язок з своїми дітьми та приймати участь у їх житті, виконувати обов`язки батька та реально піклуватися про дітей, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 169 СК України він має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, при розгляді якого судом буде перевірено наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановлено рішення відповідно до інтересів дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у ній, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин