ПОСТАНОВА

Іменем України

20 серпня 2024 року м. Кропивницький

справа № 405/3993/23

провадження № 22-ц/4809/1085/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Єгорової С.М.,

за участі секретаря судового засідання Зубіцької Н.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2024 року, у складі судді Шевченко І.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2021 посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Биковим С.Є., нею здійснено купівлю 7/10 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 . Житловий будинок, частка якого була придбана, має загальну площу 66,6 кв.м, з яких житлової 42,1 кв.м., розмішений на земельній ділянці площею 0,0171 гектарів за цільовим призначенням 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер :38:312:0052.

На момент купівлі частини житлового будинку суміжна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не була поділена на 3 окремі земельні ділянки, про що вказує дата державної реєстрації земельної ділянки: 21.09.2021 рік та була у загальному доступі та користуванні між сусідами.

Позивач азначала, що вона, її малолітня донька та члени її сім`ї безперешкодно користуватись проходом до свого житлового будинку та обслуговували його, але незадовго до 29.05.2023 на суміжній земельній ділянці (як згодом було встановлено вона поділена на три земельні ділянки) почалось будівництво будинків та прокладання проїзду до будинків. При цьому, створювались перешкоди та загороджувався прохід та проїзд до входу в її будинок, посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка належить на праві приватної власності відповідачам.

Під час спілкування з власниками та представником власників, з метою порозуміння, так як вхід та проїзд до будинку постійно блокується, стало зрозуміло, що ніхто розмовляти в конструктивному руслі щодо безперешкодного доступу до її будинку не бажає, відповідачі взагалі відмовились від спілкування та отримання будь-яких пропозиції, щодо врегулювання спору.

Прохід, який має ширину 3,8 м до будинків відповідачів, проходить безпосередньо вздовж лінії її житлового будинку довжиною 14,61 м та використовується відповідачами виключно для проходу та проїзду з АДРЕСА_1 , як і було раніше між колишніми власниками. Наявність паркану між її земельною ділянкою та відповідачів, зачинений на замок прохід зі сторони вулиці Гоголя унеможливлює ведення обслуговування утримання житлового будинку, здійснення його поточного ремонту, утеплення, доступало комунікацій та використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та саме головне блокує потрапляння до свого житлового будинку та входу в нього який знаходиться на стороні суміжній з відповідачами.

Домовленості по вирішенню спору щодо проходу та проїзду спеціального автотранспору і проведення обслуговування та ремонту житлового будинку, який належить їй між нею та відповідачами не досягнуто, на свою пропозицію відповіді не отримала, а тому вона вимушена звернутись в суд з даним позовом та посилаючись на вказані обставини і норми чинного законодавства, просить його задовольнити.

Посилаючись на зазначені обставини, просила встановити на її користь та користь членів її сім`ї безоплатний, безстроковий земельний сервітут щодо земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2024 року позов задоволено повністю.

Встановлено на користь ОСОБА_1 та членів її сім`ї, безоплатний, безстроковий земельний сервітут щодо земельних ділянок з кадастровим номером :38:312:0056, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , з кадастровим номером :38:312:0055, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , з кадастровим номером :38:312:0054, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 на право проходу та проїзду до житлового будинку, господарських будівель та споруд та для обслуговування та ремонту будинку та споруд, а саме зовнішніх стін житлового будинку літ «А», прибудови літ. «А,а1», ганку «а2», літньої кухні літ. «Б» погріб «Вв», що належать ОСОБА_1 та розташовані за адресою АДРЕСА_1 , з проходженням меж земельного сервітуту: довжиною земельної ділянки земельного сервітуту 14,61 м, від АДРЕСА_1 , шириною земельної ділянки земельного сервітуту 1,29 м площею земельної ділянки по АДРЕСА_1 земельного сервітуту 18,84 кв.м, для земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0056, довжиною земельної ділянки земельного сервітуту 14,61 м, від АДРЕСА_1 , шириною земельної ділянки земельного сервітуту 1,29 м по АДРЕСА_1 , площею земельної ділянки земельного сервітуту 18,84 кв.м, для земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0055, довжиною земельної ділянки земельного сервітуту 14,61 м від АДРЕСА_1 , шириною земельної ділянки земельного сервітуту 1,29 м по АДРЕСА_1 , площею земельної ділянки земельного сервітуту 18,84 кв.м, для земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0054.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних скарг відповідачами зазначено ідентичні доводи щодо незгоди з рішенням суду. Зокрема апеляційні скарги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 у визначеному законодавством порядку з пропозицією про встановлення земельного сервітуту до жодного з відповідачів попередньо не зверталася, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову по суті. При цьому, за умови подання позову до суду 06.06.2023, долучення до матеріалів позовної заяви відповідного листа від 05.06.2023, до того ж без доказів його надсилання та одержання відповідачами, носить суто формальний характер.

Крім того, зазначали, що позивач прагне у судовому порядку встановити сервітут щодо земельних ділянок відповідачів, у т.ч. на користь членів своєї сім?ї, без конкретизації кола зацікавлених осіб та будь-якого підтвердження фактів їх наявності та перебування з нею у сімейних правовідносинах.

Вказували, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності в позивача та членів її сім?ї транспортних засобів.

Вважають, що ОСОБА_1 взмозі повноцінно використовувати свою земельну ділянку без обтяження сервітутом земельних ділянок відповідачів.

Також, звертали увагу, що судом першої інстанції не враховано висновки щодо застосування норми права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 та постановах Верховного Суду від 17.05.2021 у справі №309/2340/15, від 08.12.2021 у справі №686/18456/18, від 12.04.2022 у справі №306/612/20, від 01.02.2023 у справі №345/4572/20, від 28.02.2024 у справі № 627/907/21.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзивів на апеляційні скарги не надійшло, що згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

15.04.2021 року, відповідно до договору купівлі-продажу від 15.04.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Биковим С.Є., позивач ОСОБА_1 здійснила купівлю 7/10 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 . Житловий будинок, частка якого була придбана, має загальну площу 66,6 кв.м, з яких житлової 42,1 кв.м., розмішений на земельній ділянці площею 0,0171 гектарів за цільовим призначенням 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якій присвоєно кадастровий номер :38:312:0052.

Власниками суміжних з позивачем земельних ділянок є відповідачі по справі, а саме: ОСОБА_5 , яка є власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0056, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка є суміжною з земельною ділянкою та житлового будинку позивача; ОСОБА_3 , яка є власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0055, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 , яка є власником земельної ділянки з кадастровим номером :38:312:0054, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів підтримав апеляційні скарги, просив їх задовольнити. Представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скаргах доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прохід до будинків відповідачів, який має ширину 3,87 м та проходить безпосередньо вздовж лінії житлового будинку позивача довжиною 14,61 м не використовується безпосередньо відповідачами і існує для проходу та проїзду з АДРЕСА_1 до домоволодінь, при цьому територія відповідачів має ще одні ворота, які відмежовують земельну ділянку на відстані 14,61 м від АДРЕСА_1 , а наявність паркану між земельною ділянкою позивача та відповідачів, зачинений на замок прохід зі сторони вулиці Гоголя унеможливлює ведення обслуговування утримання житлового будинку позивачем, здійснення нею його поточного ремонту, утеплення, доступало комунікацій та використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та блокує потрапляння до свого житлового будинку та входу в нього який знаходиться на стороні суміжній з відповідачами, а тому вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно частини першоїстатті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

За змістом статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам.

Частина перша стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18, від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20 та від 01 лютого 2023 року у справі 345/4572/20.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, під час розгляду справи, на вказане уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Зокрема, суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 до звернення до суду з цим позовом не вчинила дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 тобто не зверталася до відповідачів із пропозицією щодо укладення договору сервітуту.

Також, ОСОБА_1 не доведено, що використання її земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідачів, як і не доведено неможливості задовольнити її потреби іншим способом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що прохід до будинків відповідачів, який має ширину 3,87 м та проходить безпосередньо вздовж лінії житлового будинку позивача довжиною 14,61 м не використовується безпосередньо відповідачами і існує для проходу та проїзду з АДРЕСА_1 до домоволодінь, при цьому територія відповідачів має ще одні ворота, які відмежовують земельну ділянку на відстані 14,61 м від АДРЕСА_1 , а наявність паркану між земельною ділянкою позивача та відповідачів, зачинений на замок прохід зі сторони вулиці Гоголя унеможливлює ведення обслуговування утримання житлового будинку позивачем, здійснення нею його поточного ремонту, утеплення, доступу до комунікацій та використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та блокує потрапляння до свого житлового будинку та входу в нього який знаходиться на стороні суміжній з відповідачами.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанцій та вважає їх передчасними.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Встановлюючи сервітут на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись доводами позивача та на основі припущень визначив обсяг прав щодо користування чужим майном.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про те, що судом не враховано, що сервітут повинен здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому, клопотань про призначення судової експертизи для встановлення наведених обставин та критеріїв для встановлення сервітуту позивачем не було заявлено, а суд у порядку, передбаченому нормами ЦПК України, вказане питання не вирішував. Не заявлялось такого клопотання і під час апеляційного перегляду рішення суду.

Оскільки суд першої інстанцій не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, а саме: встановив земельний сервітут при тому, що позивач не зверталася до відповідачів із пропозицією щодо укладення договору сервітуту, не встановив неможливість задоволення прав позивача в інший спосіб, а також не проаналізував ту обставину, що сервітут повинен здійснюватися способом, найменш обтяжливим для власників земельних ділянок, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовни вимог ОСОБА_1 .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу, а висновки суду першої інстанції, який неповно встановивши фактичні обставини справи, без дотримання норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке не відповідає закону.

Порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що до витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до вимог ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині другій статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо порядку підтвердження оплати правничої допомоги для цілей розподілу судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що у відзивах на позовну заяву представник відповідачів ОСОБА_6 зазначив, що кожний відповідач очікує понести 5000 грн. судових витрати на правничу допомогу.

14.11.2023, тобто в межах строку передбаченого ч.8 ст. 141 ЦПК України на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_6 по кожному з відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , надав: копію договору про надання правової допомоги б/н від 24.07.2023, копію акту про надану правничу допомогу від 14.11.2023 та оригінал квитанції про оплату послуг згідно договору про надання правової допомоги.

Згідно із пунктом 3.3 договору сторони погодили, що розмір гонорару за послуги адвоката за даним договором складає 5 000 грн. Розмір витрат на правничу допомогу представник позивача обґрунтовує наданими ним послугами за час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи (підготовка відзивів, клопотань, заяв та представництво інтересів клієнта в судовому засіданні), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських послуг, а також критерії розумності їхнього розміру, виваженості та співмірності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачів за розгляд справи в суді першої інстанції є обґрунтованим та доведеним належними та достатніми доказами.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наслідки розгляду справи та вимоги ст. 141 ЦПК України, сплачений відповідачами при подачі апеляційних скарг судовий збір у розмірі 1610,40 грн.кожною підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2024 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1610,40 грн. в рахунок компенсації сплаченого судового збору та по 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу кожній.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2024 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

С.М. Єгорова