САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1849/24
Провадження №2/726/319/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Проскурняка І. Г., за участю секретаря судових засідань Богонос Г.Й. розглянувши матеріали цивільної справи №726/1849/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей до відповідачки ОСОБА_2 .

В позові посилається на те, що він 29 липня 2022 року у відділі державної реєстрації актів цивліьнго стану у місті Чернівці Південно Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Івано Франківськ) зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

До реєстрації шлюбу вони проживали однією сімєю з 2014 року. За час фактичного проживання у них народились діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Його рішення звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу обумовлене відсутністю бажання перебувати у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з огляду на фактичне припинення шлюбних відносин наприкінці 2023 року. До цього часу вони як подружжя проживали за адресою реєстрації місця його проживання: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою було зареєстровано їх місце проживання. На підставі заяви власника відповідачку було знято із зареєстрованого місця проживання на початку 2024 року.

Вважає, що їх шлюб вже припинив своє фактичне існування та наразі має лише формальний характер.

За період роздільного проживання спору щодо визначення місця проживання дітей не виникало. Відповідачка вирішила, що дочка проживатиме з нею, а син з позивачем. З даного приводу жодних претензій з його сторони не було. Він спілкувався з дочкою, приймав участь у її вихованні та утримував. Починаючи з квітня, відповідач повернула доньку додому, пояснивши, що так буде краще. Вважає, що у такий спосіб вони дійшли згоди, з ким проживатимуть діти, а тому спір з цього приводу відсутній.

Просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29 липня 2022 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Івано Франківськ).

Після розірвання шлюбу малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити проживати з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В судове засідання сторони не зявилися. Позивач ОСОБА_1 спрямував до суду заяву про розгляд справи без його участі та повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 спрямувала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає частково, а саме не заперечує проти розірвання шлюбу, однак не визнає позовні вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей з позивачем та просила відмовити в цій частині позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно Західного міжрегіонального управління юстиції ( м.Івано Франківськ) (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_8 народилась ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ОСОБА_5 , батьками яких є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 7,8).

04 грудня 2009 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народився син ОСОБА_8 (а.с.9).

ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом №619851 від 18.06.2024 року (а.с.10).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Таким чином судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. З огляду на вищенаведене, а також визнання відповідачкою позовної вимоги про розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому позовні вимоги про розірвання шлюбу слід задовольнити.

Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дітей разом з ним, суд зазначає наступне.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

За приписом ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів статей 2, 4 ЦПК України цивільні справи вирішуються виключно з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, позивач має довести не тільки наявність у нього певного права, а й те, що це право порушується, не визнається чи оспорюється іншою особою. Лише в такому випадку суд може захистити це право та задовольнити відповідні вимоги.

Вирішуючи позовну вимогу позивача про визначення місця проживання дітей з батьком суд бере до уваги те, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того що матір дітей не бере участі у вихованні дітей, а також те, що вона не визнала позовну вимогу про визначення місця проживання дітей саме з батьком, та враховуючи інтереси дітей суд приходить до висновку про відмову в задоволені вказаної позовної вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. ст. 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1-23, 76-81, 141, ст. ст. 258-259, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований 29 липня 2022 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано Франківськ) - розірвати.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя І. Г. Проскурняк