Справа№938/60/24
Провадження № 2/938/103/24
УХВАЛА

про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову

26 лютого 2024 року селище Верховина

Суддя Верховинського районного суду Івано-Франківської області Джус Р.В., розглянувши спільну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі №938/60/24

за позовом: - ОСОБА_1 ,

- ОСОБА_2 ,

до відповідача: ОСОБА_3 ,

про: витребування майна з чужого незаконного володіння,

без виклику учасників справи,

встановив:

В провадженні Верховинського районного суду Івано-Франківської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про: витребування у відповідача майна домогосподарства, вказаного у договорі купівлі-продажу від 02.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотарільного округу Романовським Б.П., зареєстрованого в реєстрі за №1724.

Ухвалою суду від 08.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 06.03.2024.

22.02.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Верховинського районного суду Івано-Франківської області із заявою про забезпечення поданого ними позову до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, у справі №938/60/24.

Відповідно до положень частини першої ст.152 ЦПК України, після відкриття провадження у справі заява про забезпечення позову подається до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до положень ст.122 ЦПК України, строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ч.3 ст.124 ЦПК України, законодавцем визначено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Як уже зазначалося судом, заява про забезпечення позову надійшла до суду 22 лютого, а відтак враховуючи, що 24 та 25 лютого були вихідними днями, та останній день строку визначеного ч.1 ст.153 ЦПК України припав на вихідний день, останнім днем строку розгляду заяви, виходячи із наведених положень процесуального закону, є 27.02.2024.

Обґрунтовуючи подану заяву про забезпечення позову, заявники посилаються на те, що 02.09.2004 року вони відчинили громадянину ОСОБА_3 належне їм домогосподарство розташоване в АДРЕСА_1 . Відповідний договір купівлі продажу було посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Романовським Б.П., та зареєстровано в реєстрі за №1724.

Однак, ОСОБА_3 по даний час, не приймаючи до уваги їх неодноразові нагадування і вимоги, не перереєстрував на себе придбане майно, чим грубо порушив умови договору та вимоги чинного законодавства. Тому вони звернулись із позовом про витребування спірного домогосподарства від неналежного набувача.

Заявники вважають, що відповідач дізнавшись про поданий ними позов, може перепродати спірне майно, що утруднить в майбутньому виконання рішення суду.

Просять вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження спірного домогосподарства розташованого в АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України, законодавцем визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4)забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.10 ст.150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від12лютого 2020року у справі N381/4019/18 (провадження N 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам".

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що суд забезпечує позов, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігати ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Разом з тим, наявність достатньо обґрунтованих фактичних обставин, які б слугували підставою для забезпечення позову, має бути підтверджена належними доказами, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

При цьому слід звернути увагу на те, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову здійснюється з дотриманням основних засад цивільного судочинства, зокрема на засадах змагальності сторін, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову, учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Такі обставини повинні доводитись належними й допустимими доказами.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є зокрема підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Як встановлено судом, заявники просять суд застосувати заходи та забезпечити їх позов до ОСОБА_3 про витребування у нього домогосподарства, яке позивачі продали відповідачу за договором купівлі продажу від 02.09.2004. Як на підставу забезпечення позову, заявники посилаються на те, що відповідач дізнавшись про поданий ними позов, може перепродати спірне майно, що утруднить в майбутньому виконання рішення суду.

Однак заявники не наводять жодних обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 здійснював чи здійснює будь які недобросовісні дії спрямовані на реалізацію спірного майна, що могло б створити потенційні труднощі у подальшому виконанні рішення суду. Також заявники не надають жодних доказів , що станом на дату подачі відповідної заяви, спірне майно перебуває у власності відповідача.

Суд також звертає увагу на те, що заявником не конкретизовано на яке саме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , слід накласти арешт, не вказано із яких об`єктів (споруд) складається відповідне домогосподарство, яка його площа, що в свою чергу позбавляє суд можливості в повній мірі з`ясувати чи майно зазначене в заяві про забезпечення позову, є тотожним майну, яке було предметом договору купівлі продажу укладеного між сторонами, та встановити відповідність запропонованих заходів забезпечення позову, позовним вимогам. Також заявники не конкретизують, кому саме слід заборонити вчиняти дії щодо відчуження спірного майна.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову, слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12-13, 76-80, 95, 100, 149, 150, 152, 153, 197, 260 ЦПК України, суд,

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про забезпечення поданого ними до ОСОБА_3 позову про: витребування майна домогосподарства, вказаного у договорі купівлі-продажу від 02.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Верховинського районного нотарільного округу Романовським Б.П., зареєстрованого в реєстрі за №1724, шляхом накладення заборони на відчуження спірного домогосподарства, розташованого в АДРЕСА_1 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання суддею, безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Роман ДЖУС