Провадження № 2/760/3256/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання - Гуцало М.В.,

представника позивача - Городецького О.А. (довіреність від 21.12.2023);

відповідача - ОСОБА_1 (особисто, паспорт),

представника відповідача - ОСОБА_2 (ордер від 15.11.2023),

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» /далі - АТ «Універсал Банк»/ (; адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19) до ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 /далі - ОСОБА_3 / (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 /далі - ОСОБА_4 / (24.06.2013; адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації /далі - Служба у справах дітей/ (; адреса: 03020, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 41), про виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

22.09.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 16.09.2022, за підписом представника позивача - адвоката Городенського О.А. (діє на підставі довіреності), в якій ставиться питання про виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,50 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 23.09.2022.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30.09.2022 вказаний позов прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 23.03.2023.

У зв`язку з поверненням поштових відправлень, які направлялись судом на адресу відповідачів, з відміткою «за закінченням терміну зберігання», з метою вжиття всіх залежних від суду заходів задля належного повідомлення відповідачів про дане судове провадження, в т.ч. шляхом розміщення оголошення для відповідачів на сайті судової влади, 23.03.2023 підготовче засідання було відкладено на 15.06.2023.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15.06.2023 підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 28.09.2023.

Враховуючи клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, 28.09.2023 було вирішено розгляд справи перенести на 30.11.2023.

30.11.2023 розгляд справи було відкладено на 01.02.2024 у зв`язку з клопотанням представника позивача про відкладення судового розгляду для надання матеріалів справи на ознайомлення.

Враховуючи клопотання сторін про відкладення розгляду справи, у зв`язку з можливим добровільним врегулюванням спору між сторонами, 01.02.2024 судове засідання не відбулось та було перенесено на 21.03.2024.

Присутні у судому засіданні 21.03.2024 представники сторін та відповідач ОСОБА_1 підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Обґрунтування позову

В позові вказується, що 26.03.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № 002-2008-906 (на придбання майна), відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_1 був наданий кредит в сумі 56 639,00 доларів США, строком до 10.03.2038.

Як зазначається у позові, цільове призначення виданого кредиту відповідно до п.1.3 кредитного договору: на придбання майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як стверджується у позові, 26.03.2008 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 21,50 кв.м., житловою площею 12,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також у позові вказується, що у зв`язку, із невиконанням належним чином відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивачем, було подано позовну заяву про стягнення заборгованості до Вінницького міського суду Вінницької області.

Зазначається, що в рамках судового розгляду справи № 127/11047/16-ц Вінницьким міським судом Вінницької області, було задоволено позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 68 295 доларів США 16 центів.

При цьому, вказується, що на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області, 20.01.2017 видано виконавчі листи № 127/11047/16-ц, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором на загальну суму в розмірі 68 295 доларів США 16 центів, що в подальшому був пред`явлений на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу м. Київ - Мілоцького О.Л.

Як акцентується в позові, в рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру АДРЕСА_1 , з метою проведення процедури її реалізації відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» з дотриманням положень ЗУ «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчим листом № 127/11047/16-ц.

Зі слів позивача, 13.04.2020 електронні торги не відбулись, в зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 474078 від 13.04.2020).

У позові зауважується, що 27.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ - Мілоцьким О.Л., складено акт № НОМЕР_4 приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки.

Крім того, у позові вказується, що 13.05.2020 приватним нотаріусом Київського МНО Разумовською М.А., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,50 кв.м., житловою площею 12,60 кв.м., за позивачем та видано свідоцтва № НОМЕР_3 , номер запису про право власності: 36482849 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг № 208888090 від 13.05.2020).

Як стверджується у позові, позивач з метою встановлення кола зареєстрованих осіб в квартирі, що знаходиться вказаною за адресою звернувся з запитом до приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н.

Позивач зазначає, що листом вих. № 89/01-16 від 14.06.2021 приватного нотаріуса КМНО Бадахова Ю.Н., встановлено інформацію (відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади м. Києва) про осіб зареєстрованих у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, у позові звертається увага на те, що представниками позивача з метою з`ясування/підтвердження кола осіб, що фактично проживають у нерухомості банку, було здійснено виїзди за адресою: АДРЕСА_1 на підставі чого було складено акти встановлення факту перебування у жилому приміщенні.

Як зазначає позивач, 20.01.2022 складено акт наступного змісту: «для того щоб потрапити до квартири потрібно спочатку відкрити залізні двері (решітку), які розміщені на сходовій клітині коридору, що веде до квартири АДРЕСА_1 , на стукіт дану залізну решітку ніхто не відчинив, тому потрапити безпосередньо до дверей квартири АДРЕСА_1 не виявилось можливим».

Також вказується, що 10.02.2022 складено акт наступного змісту: «для того щоб потрапити до квартири потрібно спочатку відкрити залізні двері (решітку), які розміщені на сходовій клітині коридору, що веде до квартири АДРЕСА_1 , на стукіт дану залізну решітку ніхто не відчинив, тому потрапити безпосередньо до дверей квартири АДРЕСА_1 не виявилось можливим».

Крім того, у позові стверджується, що в липні 2022 року позивачем було направлено вимоги відповідачам по справі про добровільне виселення з власності банку - квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності.

Зі слів позивача, зазначені письмові вимоги були вручені 10.08.2022 (що підтверджується трекінгом відстеження направлення рекомендованих листів за номерами повідомлень № 997, 012, 004) - однак добровільне звільнення житлового приміщення не відбулося.

Таким чином, на думку позивача, відповідачі фактично проживають за адресою місцезнаходження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу, однак на даний момент жодних правових підстав для цього не мають, а відтак підлягають визнанню такими, що втратили право користування зазначеною квартирою та виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Щодо правової позиції відповідача ОСОБА_1

28.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. ІІ, а.с. 4-10), в якому, відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог відзиву, зокрема, вказується, що між відповідачем ОСОБА_1 та банком 26.03.2008 було укладено договір кредиту, згідно з пунктами 1.1. та 1.3. якого, ОСОБА_1 надано кредит у сумі 56 639 доларів США, що на момент укладення договору становило еквівалент 286 026,95 грн за офіційним курсом НБУ, на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Зазначається, що 26.03.2008 ОСОБА_1 , за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В., зареєстрованим за № 604, придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, у відзиві наголошується на тому, що відповідно до п. 2.1. вказаного договору купівлі-продажу квартири, квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_1 за ціною 300 475,00 грн, що на момент придбання становило еквівалент 59 500 доларів США за офіційним курсом НБУ.

Таким чином, відповідач стверджує, що вказана квартира була придбана за кошти отримані від банку за договором кредиту та власні кошти у сумі 2 861 доларів США, що станом на 26.03.2008 становило еквівалент 14 448,05 грн за офіційним Курсом НБУ, який становив 5,05 гривень (2861 х5,05=14448,05), що випливає зі змісту договорів кредиту та купівлі-продажу квартири, та вирахувана яка різниця у цінах вказаних договорів (59500-56639=2861).

Також, у відзиві звертається увага на п. 2.2 договору купівлі-продажу квартири, а саме на те, що сума 14 448,00 грн була сплачена ОСОБА_1 із власних коштів, а суму 286 027,00 грн було сплачено за рахунок отриманих від банку кредитних коштів.

Відповідач вважає, що враховуючи той факт, що квартиру АДРЕСА_1 , було придбано частково за кредитні кошти, а частково за особисті кошти - підстави для задоволення позову відсутні.

У відзиві вказується, що позовні вимоги банку, незалежно від їх обґрунтованості чи не обґрунтованості, на даний час, в період дії правового режиму військового стану є передчасними, а тому не підлягають задоволенню

Крім того, відповідач наголошує, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання його сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На думку відповідача, позовні вимоги пред`явлені до малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є незаконними та необґрунтованими, а тому підлягають відхиленню.

Разом з тим, безпосередньо у судовому засіданні 21.03.2024 ОСОБА_1 позовні вимоги визнав, про що повідомив суд усно, а також склав письмову заяву (т. ІІ, а.с. 80).

Щодо правової позиції відповідача ОСОБА_3

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до наданої довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 30.08.2016 по т.ч. зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримала, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. І, а.с. 46).

Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд 12.02.2024 зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (т. ІІ, а.с. 66; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1556608/).

При цьому, суд враховує, що в судовому засіданні 21.03.2024 відповідач ОСОБА_1 повідомив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку з початком збройної агресії рф проти України знаходяться за кордоном.

На день винесення рішення будь-яких заяв та клопотань від відповідачів не надійшло, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідачів щодо предмета спору.

Правова позиція Служби у справах дітей та сім`ї щодо розв`язання спору

14.03.2023 до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, за підписом начальника служби ОСОБА_5 (т. І, а.с. 42-44), в яких Служба у справах дітей та сім`ї заперечує проти позовних вимог та просить розглянути справу без участі представника служби у справах дітей та сім`ї.

У поясненнях, зокрема, зазначається, що малолітній ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за місцем реєстрації своїх батьків.

Наголошується, що в матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що батьки мають інше житло, крім спірного, а отже, на думку Служби у справах дітей та сім`ї, виселення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призведе до порушення його житлових прав.

Таким чином, Служба у справах дітей та сім`ї, просить відмовити в задоволенні позовної заяви АТ «Універсал Банк», а при розгляді справи та винесенні рішення просить врахувати інтереси дитини.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 26.03.2008 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № 002-2008-906 (на придбання майна) /т. І, а.с. 7-9/, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого ОСОБА_1 був наданий кредит в сумі 56 639,00 доларів США, вказана сума дорівнює еквіваленту 286 026,95 грн за курсом НБУ на день укладення договору, строком до 10.03.2038.

Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору від 26.03.2008 цільове призначення виданого кредиту - на придбання майна, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

26.03.2008 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна (т. ІІ, а.с. 16-18), відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 21,50 кв.м., житловою площею 12,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні в приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Мілоцьким О.Л. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 127/11047/16-ц від 20.01.2017 щодо стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором № 002-2008-906 від 26.03.2008 у сумі 68 295 доларів США 15 центів, з яких: 2 610,38 доларів США - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 52 806 доларів США 54 центи - сума дострокового стягнення кредиту; 12 542 доларів США 88 центів - несплачені відсотки; 335 доларів США 36 центів - підвищені відсотки (т. І, а.с. 13).

Зі змісту протоколу проведення електронних торгів № 474078 (т. І, а.с. 16), вбачається, що 13.04.2020 квартира АДРЕСА_1 була виставлена на торги, але торги не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

Оскільки стягувач АТ «Універсал Банк» виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, 13.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовською М.А. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 49 Закону України «Про іпотеку», на підставі Акта про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мілоцьким О.Л. 27.04.2020 (ВП № НОМЕР_4), видано свідоцтво щодо квартири АДРЕСА_1 (т. І, а.с.14)

Реєстрація права власності на вказану спірну квартиру за АТ «Універсал Банк» підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.05.2020 (т. І, а.с.15).

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА та інформацією з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 особи (т. І, а.с. 79-80):

-ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 05.06.2008;

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 30.08.2016;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований з 14.11.2013.

В матеріалах справи наявна копія письмової вимоги про добровільне виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності від 22.07.2022 адресована відповідачам (т. І, а.с. 20-22).

За змістом висновку від 10.10.2023, наданого Органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (т. І, а.с. 127-128) про виселення малолітнього дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , викладено наступне:

«Органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації розглянуто матеріали справи за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення без надання іншого житлового приміщення, відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 15 червня 2023 року, у порядку статті 19 Сімейного кодексу України надаємо висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

04.10.2023 р. працівниками служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі-Служба) було здійснено обстеження мов проживання дитини. У квартирі на момент обстеження перебував лише батько - ОСОБА_1 , який повідомив, що в лютому 2022 року, у зв`язку зі збройною агресією, дружина разом з сином виїхали за кордон, де перебувають по теперішній час. Встановлено, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 створені належні умови для навчання, відпочинку та розвитку дитини, відповідно до віку. Іншого житла, де родина могла б проживати, немає.

Провести бесіду з мамою та дитиною не видалось можливим, оскільки на дзвінок ніхто не відповів, тому неможливо з`ясувати думку матері та хлопчика, із зазначеного питання.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що родина зареєстрована проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання осіб. На сьогодні син та його матір проживають за кордоном.

Батько повідомив, що спілкується з сином засобами відеозв`язку та отримує від нього фото і відео їхнього перебування за кордоном. ОСОБА_4 влаштований та навчається у навчальному закладі м. Кьольн, Нічеччина, сумує за батьком, домівкою, друзями та гуртками, які відвідував.

Питання заслухано 05.10.2023р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації (далі Комісія).

Основний документ, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, - Закон України «Про охорону дитинства», частини 1 та 2 статті 18 якого встановлюють, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Тобто, право дитини на користування житлом, право на користування яким мають її батьки, встановлено законом і є похідним від відповідного права батьків.

Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і

захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Згідно інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання

особи, ОСОБА_4 зареєстрований в квартирі з 14.11.2013 р. (додається).

13.05.2020 р. було зареєстровано право власності на нерухоме майно на

згадану вище квартиру за АТ «Універсал Банк» (міститься в матеріалах,

позовної заяви).

Частинами 1, 2 та 4 статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час

вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до частини 4 статті 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частинами 1 та 3 статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце

проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Виселення малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів.

З огляду на викладене, керуючись статтею 47 Конституції України, статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 3 Конвенції про права дитини, статтею 9 Житлового Кодексу України, статтею 29 Цивільного кодексу України, положеннями Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтею 19 Сіменйного кодексу України, враховуючи рішення Комісії від 05.10.2023, виходячи з інтересів дитини, орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вважає недоцільним виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .»

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до приписів статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ст. 49 Закону України «Про іпотеку» протягом десяти днів з дня оголошення електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У такому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронного аукціону, що не відбувся, та актом про проведення електронного аукціону. Такий акт є підставою для видачі нотаріусом іпотекодержателю свідоцтва про залишення за собою майна з електронного аукціону, що не відбувся.

Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами першого електронного аукціону, призначається проведення другого електронного аукціону, що має відбутися протягом одного місяця з дня проведення першого електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на другому електронному аукціоні становить 85 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні. У разі оголошення другого електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною другого електронного аукціону. Якщо іпотекодержатель не скористався таким правом, за результатами другого електронного аукціону призначається проведення третього електронного аукціону. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третьому електронному аукціоні становить 70 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на першому електронному аукціоні.

У разі оголошення третього електронного аукціону таким, що не відбувся, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третього електронного аукціону в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16 та від 12.04.2021 у справі № 310/2950/18 дійшла висновків, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК України з урахуванням глави 26 ЦК України та положень ст.. 379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Матеріали справи підтверджують надання позивачем ОСОБА_1 кредитних коштів на придбання спірної квартири та відсутність доказів, які могли б спростувати придбання спірного майна саме та виключно за кредитні кошти, а тому суд вважає доведеним факт купівлі відповідачем спірного житла за кредитні кошти та передання такого в іпотеку задля гарантій виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, суд враховує, що у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 визнав позовні вимоги в повному обсязі. При цьому, під час фіксації судового процесу за допомогою звукозапису зазначив, що інше житло для проживання має.

За змістом ч.ч. 1, 4, 5 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У справі, що є предметом розгляду, судом враховано заяву ОСОБА_1 про визнання позову, разом з тим справа розглядалась з урахуванням наявності інших відповідачів, від яких подібної заяви не надійшло.

У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2020 у справі № 630/588/17 (провадження № 61-40350св18) зробив висновок, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно з вимогами, установленими ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначає Порядок проведення органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866.

Отже, усталеним є підхід в застосуванні ст. 19 СК України, який полягає у тому, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо.

Вказані висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 12.10.2022 у справі № 559/1215/19 (провадження № 61-8348св22).

У Висновку про виселення ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 , зазначено, що орган опіки та піклування, виходячи з інтересів дитини, вважає недоцільним виселення неповнолітнього, оскільки це порушує його житлові права.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_4 був прописаний в спірній квартирі 14.11.2013, тобто після укладення договору іпотеки.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпокету» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Під час усних пояснень ОСОБА_1 зазначив, що його дружина ОСОБА_3 та їхній син ОСОБА_4 у зв`язку з початком збройної агресії рф знаходяться за кордоном.

Зазначені обставини також підтверджуються висновком органу опіки та піклування.

З огляду на вказане, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши в комплексі, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила: розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «52. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Посилання на ст. 49 Закону України «Про іпотеку» вказане правове положення не містить, а отже не може бути застосовано у справі, що є предметом розгляду.

Щодо судових витрат

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 2 481,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 9595/1 від 01.08.2022 (а.с. 6).

Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що у даній справі відповідач ОСОБА_1 подано заяву про визнання позову, акціонерному товариству «Універсал Банк» з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого ним при подачі позову судового збору, що становить 1 240,50 грн.

Іншу частину сплаченого судового збору (1 240,50 грн) слід стягнути з відповідачів на користь позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 142, 206, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення без надання іншого житлового приміщення, - задовольнити.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 21,50 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Повернути акціонерному товариству «Універсал Банк» (; адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19) з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 1 240,50 грн (одна тисяча двісті сорок гривень п`ятдесят копійок) сплаченого за подання позову відповідно до платіжного доручення від 01.08.2022.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» (; адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19) 620,25 грн (шістсот двадцять гривень двадцять п`ять копійок) судового збору сплаченого за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» (; адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19) 620,25 грн (шістсот двадцять гривень двадцять п`ять копійок) судового збору сплаченого за подання позову.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України)

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич