Справа № 203/5032/23
Провадження № 2/0203/232/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває вищезазначена цивільна справа.

В підготовчому судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання щодо передачі справи з урахуванням правил виключної підсудності до суду за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Представники сторін проти цього заперечували, посилаючись на те, що справа подана з дотриманням правил загальної підсудності, встановлених ч.1 ст.27 ЦПК України та має розглядатись за зареєстрованим місцем проживання відповідачки Кіровським районним судом м.Дніпропетровська.

За правилами виключної підсудності, встановленим ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Як роз`яснено в п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч.1 ст.114 ЦПК). Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364,367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370,372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.2 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 роз`яснив, що до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, а також до позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів (правочинів) щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Поняття «позови, що виникають з приводу нерухомого майна» є ширшим, ніж поняття «позови, де предметом спору є нерухоме майном», а тому правило вищевказаних норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав на власне чи чуже нерухоме майно.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Виходячи зі змісту положень ч.ч.1-3 ст.202 ЦК України заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявлених позовних вимог є визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. 10.05.2022 року за реєстровим №1556, згідно якого ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, ОСОБА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за життя ОСОБА_5 належала частина домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Таким чином, вказане нерухоме майно згідно змісту оспорюваного заповіту увійшло до складу спадкового майна, що було заповідано відповідачці ОСОБА_4 .

З урахуванням вищенаведеного, на вказаний позов, що стосується нерухомого майна, поширюються правила виключної підсудності, встановлені ч.1 ст.30 ЦПК України, які мають пріоритет над правилами загальної підсудності.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи судом, встановленим законом.

Згідно ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Пунктом 1 ч.1 ст.31 ЦПК України визначено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, справа на підставі ч.1 ст.30, п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України підлягає передачі за підсудністю за місцезнаходженням спірного нерухомого майна до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.27,30,31,258-261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Перфілова Олена Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, передати на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Суддя С.Ю.Казак