ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5458/24 Справа № 201/829/24 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпроський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Халаджи О.В.

суддів: Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя першої інстанції Батманова В.В.),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просивнаказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № Е.17.U.0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на роботі в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк». Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення 20.12.2023 до дня винесення рішення суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № Е.17.U.0.0/4-8310149 від 20.12.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, з моменту його звільнення 20.12.2023 року по дату винесення рішення, тобто 14.03.2024 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 1211 (тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

22 березня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Целік Віктор Віталійович звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на правничу допомогу у розмірі 33000 грн.

Додатковим рішенням Жовтнеіого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 15000 гривень.

Із вказаними рішеннями суду в частині задоволених позовних вимог не погодився представник АТ КБ «ПриватБанк» Коцюба О.В., та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з підстав неповного з`ясування та недоведеності обставин, що мали значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаргу мотивує тим, що наявними доказами в матеріалах справи підтверджується факт поштового відправлення Банком на адресу позивача копії наказу «Про уповноважених осіб ьанку» та копії наказу «Про скасування наказу «Про призупинення дії трудового договору».

Також зазначає, що наявними у справі доказами підтверджується факт неодноразового надання Банком відповідей позивачу на заяви щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2022 року та належне повідомлення позивача про поновлення дії трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 , а також про адресу робочого місця та графік роботи працівників.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції не встановив причини, з яких позивач був відсутні на роботі, не встановив обставини відсутності та чи були причини відсутності такими, що можуть вважатись поважними.

Зазначає, що у позові окрім майнових вимог була вимога немайного характера, така справа не мала бути визнана малозначною та розглядатись без виклику сторін.

Також зазначає, що судом першої інстанції а ні в мотивувальній частині, а ні у резолютивній частині рішення не вказано жодних розрахунків сум середньої заробітної плати.

При стягненні витрат на правничу допомогу судом не було належним чином оцінено надані позивачем документи в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу та ухвалено висновок про стягнення суми, яка не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Коцюба О.В. просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року та додаткове рішення від 28 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову вдмовити у повному обсязі.

Від ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та наголосив на тому, що виконуючі замовлену відповідачем послугу кур`єрської доставки Укрпошти номер відправлення, 923, 627, кур`єр відповідно до вимог пунктів 5.2.3. та 5.2.4. Порядку надання послуги «кур`єрська доставка» Укрпошти, не мав можливості зв`язатись з позивачем та повідомити про необхідність отримати відправлення.

Судом була надана належна оцінка доказам у справі та ухвалено обґрунтоване рішення, що саме з вини відповідача, позивач не бувдопущений до робти жодного дня в період з моменту прийняття Наказу № Е.28.0.0.0/1-6928110 від 11.04.2023 року «Про скасування наказу «Про призупинення дії трудового договору» до дня звільнення 20.12.2023 року.

ОСОБА_1 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року залишити без змін.

У судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» Мужевська Є.Л. доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Целік В.В. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив їх задовольнити.

Інші учасники справи до судвого засідання не з`явились про сач та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 січня 2024 року позивачу стало відомо, що АТ КБ ПриватБанк 20.12.2023 звільнив його на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (прогул), про що виніс відповідний наказ № Е.17.U.0.0/4-8310149 від 20.12.2023.

З 13.05.2004 позивач працював в АТ КБ ПриватБанк на різних посадах.

13.09.2021 позивача було звільнено з АТ КБ ПриватБанк на підставі наказу № Э.DN.УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021, за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

11.02.2022 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення у справі № 201/10752/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ ПриватБанк, яким скасовано наказ про звільнення № Э.DN.УВ-2021-7296181-п від 09.09.2021, поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. На виконання вказаного рішення суду АТ КБ ПриватБанк прийняв наказ про поновлення на роботі № Э.28.0.0.0/1-6922475 від 09.05.2022. Одночасно АТ КБ ПриватБанк був прийнятий наказ про призупинення дії трудового договору № Э.28.0.0.0/1-6924954 від 09.05.2022.

21.10.2022 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення у справі № 201/5641/22, яким визнано незаконним наказ про призупинення дії трудового договору № Э.28.0.0.0/1-6924954 від 09.05.2022, поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

03.03.2023 та 07.03.2023 позивач звертався до АТ КБ ПриватБанк із заявою про виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2022 у справі № 201/5641/22.

11.04.2023 ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду було відмовлено АТ КБ ПриватБанк у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою банку на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2022 у справі №201/5641/22.

24.04.2023, 02.05.2023 та 19.05.2023 позивач звертався до АТ КБ ПриватБанк із заявами якими просив повідомити про стан виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2022 у справі № 201/5641/22 та надати відповідні підтверджуючи документи; повідомити про місце роботи та визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами, права та обов`язки, умови праці, трудову функцію, правила внутрішнього трудового розпорядку та умови режиму роботи під час дії воєнного стану, тривалість робочого часу і відпочинку, іншу необхідну для виконання роботи інформацію (зокрема але не виключно актуальні відомості про керівників та їх контактні дані); надати доступи до всіх програмних комплексів банку, які необхідні для належного виконання посадових обов`язків згідно моєї посади, зокрема але не виключно надати доступи до системи електронного документообігу «ПриватДоки, ПК «Промінь», Табелювання, корпоративної пошти в домені @privatbank.ua. На вказані заяви відповіді банком надано не було.

З наказу про звільнення від 20.12.2023 вбачається, що АТ КБ ПриватБанк прийняв наказ «Про уповноважених осіб банку» № Е.17.U.0.0/4-7916044 від 10.10.2023, згідно якого трьом працівникам з уповноважених осіб доручено проінформувати позивача про те що було скасовано призупинення дії трудового договору наказом Банку «Про скасування наказу «Про призупинення дії трудового договорую № Е. 28.0.0.0/1-6928110 від 11.04.2023; робоче місце знаходиться у приміщені банку за адресою м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 30 , каб. 041; режим роботи наступний: графік № 2 для ГО та Мідл-Офіс, а саме робочі дні: понеділок-п`ятниця, початок робочого дня 8:30, закінчення робочого дня 17:30, час перерви для відпочинку і харчування 1 година протягом робочого дня (може бути використана одним блоком в одну годину протягом робочого дня). Вихідні дні субота, неділя.

В наказі про звільнення від 20.12.2023 зазначено, що позивача було ознайомлено з вищевказаними відомостями з наказу «Про уповноважених осіб банку»: шляхом поштового відправлення АТ «Укрпоштаю; доступним способом електронної комунікації, а саме у застосунку Viber/WhatsApp до його фінансового телефону НОМЕР_2 ; шляхом відвідування за адресою проживання, що підтверджується Актом про відвідування за місцем проживання від 12.10.2023.

Ухвалюючі рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення 20.12.2023 та на день звернення з позовом до суду, АТ КБ ПриватБанк всупереч вимог рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2022 у справі № 201/5641/22 та всупереч вимог ст. 29 КЗпП України: не надав позивачу наказ (належним чином засвідчену копію наказу) про поновлення його на роботі, не проінформував про необхідні умови роботи визначені в ч. 1 ст. 29 КЗпП України та стягуючі середній заробіток, вказав, пероід такого стягнення з 20.12.2023 року по 14.03.2024 року.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Так, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 25 січня 2023 року у справі № 734/2607/20 (провадження № 61-10371св22); від 29 березня 2023 року у справі № 369/14257/18 (провадження № 61-11188св20).

Встановивши, що позивача належним чином не було повідомлено з Наказом № Е.28.0.0.0./1-6928110 від 11.04.2023 року «Про скасування наказу «Про призупинення дії трудвого договору», оскліьки наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що про таке повідомлення ОСОБА_1 відбулось не у встановлений законодавством спосіб.

Крім того, як вже зазначалось судом та не спростовується учасниками справи, АТ КБ «ПриватБанк» при направленні позивачу копії наказу кур`єрською доставкою вказувало не вірний номер для зв`язку кур`єра із позивачем НОМЕР_3 , який не є на даний час номером телефона позивача, дану обставину відповідачем не спростовано.

Згідно п. 73 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березні 2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуш поштвого зв`язку» інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку.

Пунктами 5.2.3.-5.2.7 Порядка надання послуг «Кур`єрська доставка» АТ «Укрпошта передбачено», що Отримавши відправлення для адресної доставки, кур`єр телефонує адресату для узгодження часу адресної доставки, а також повідомляє про порядок доставки відправлення: до під`їзду будівлі або до дверей адресата (квартири, офісу, іншого приміщення).

За 15 хвилин до прибуття на адресну доставку, кур`єр телефонує адресату та інформує про прибуття.

Кур`єр вручає відправлення одержувачу після:вчинення розписки в реєстрі замовлень або повідомленні ф.22/накладній на вручення відправлень/списку ф.101;внесення визначеної суми післяплати та здійснення оплати за її пересилання поштовим переказом, якщо відправлення з післяплатою; після внесення визначеної суми за пересилання відправлення, у разі якщо відправлення з позначкою «оплата одержувачем».При оплаті послуг, одержувачу видається розрахунковий документ (розрахунковий чек, квитанція ф.5). У разі відсутності адресата на момент доставки, кур`єр оформлює повідомлення ф. 22/ ф.22а та залишає його у поштовій абонентській скриньці, на пункті пропуску (ресепшені, прохідній).

Апеляційний суд вважає, що відповідачем не було надано належних доказів направленя чи повідомлення позивача стосовно скаування накау, крім того, Банком не було надано докази про доставку кур`єром вищевказаних листів, про відсутність адресата чи про відмову у його отриманні, а тому Банком не доведено суду належного повідомлення позивача.

Суд не враховує довод скарги стосовно повідомлення позивача за допомогою застосунку Viber/WhatsApp, оскільки згідно ч.2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником, однак матеріали справи не містять доказів погодження між работодавцем та робітником такого способу повідомлення останнього.

Також апеляційний суд вважає необгрнутованими доводи скарги, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та без повідомлення розглянуто справу в якій присутня немайнова вимога, оскільки відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є немайнові та майнові вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на рооботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження .

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситьсядо тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості проводити розгляд вказаної справи без повідомлення учасників справи, оскільки вона віднесена до категорії справ, розгляд яких проводиться у спрощеному провадженні та на розсуд суду без виклику сторін.

Що стосується доводів скарги стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 20.12.2023 року по 14.03.2024 року, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Так, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до ч. 1 ст. З Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

6 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено пероід стягнення середньої заробітної плати з 20.12.2023 року по 14.03.2024 року, але судом допущено порушенням норм матеріального права, та не було визначено суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не наведено відповідного розрахунку.

Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У період вимушеного прогулу включаються робочі дні з 20.12.2023 року до 14.03.2024 року, загальна кількість яких становить 62 робочих днів.

Згідно наданої Банком довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 , середньоденний її розмір становить 2356,86 грн. (т.2 а.с.11), розмір середньоденної заробітної плати позивачем не спростований.

Враховуючи викладене розмір середньої заробітної плати який підлягає стягненню на користь позивача становить 146125,32 (2356,86 х 62 робочих днів.) За період з 20.12.2023 року по 14.03.2024 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року підлягає зміні, шляхом зазначення у мотивувальній його частині відповідного розрахунку заборгованості середнього заробітку та резолютивній частині оскаржуваного рішення із зазченням суми, яка підлягає стягненню на користь позивача з Банку у розмірі 146 125,32 грн.

Що стосується скарги в частині оскарження додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу ОСОБА_1 у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 15.03.2023 року надавв адвокат Целік В.В., на підтвердження виконання умов вказаного договору адвокатом Акт від 19.03.2024 приймання-передачі послуг до договоу про надання правової допомоги від 15.03.2023 року на загальну вартість наданих послуг у розмірі 33000 грн та довідку про те, що відповідно до умов Договору ОСОБА_1 сплатив, а адвокат Целік В.В. прийняв оплату гонорару готівкою 33000 грн.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що сума правничої допомоги завищена з огляду на об`єм наданої адвокатом допомоги та витраченим часом, спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається, з договору про надання правової допомоги, та акту наданих послуг, сума стягнута судом першої інстанції на користь позивача у розмірі 15000 відповідає критеріям співмірності та складності справи, . відповідає критеріям співмірності, апеляційний суд не вбачає підстав для її зменшення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

За таких обставин, надаючи оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення, та враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну допомогу у розмірі 15000 гривень, а тому апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга в частині оскарження додаткового рішення суду не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року зміні в частині стягнення середнього заробітку, шляхом зазначення у мотивувальній частині цієї постанови розрахунку середнього заробітку та у резолютивній частині цієї постанови суми, яка підлягає стягненю АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 у розмірі 146125,32 грн., в іншій частині скарга задоволенню не підлягає, оскільки її доводи зводяться до незгоди із рішенням яке було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимущеного прогулу змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимущеного прогулу за пероід з 20 грудня 2023 року по 14 березня 2024 року у розмірі 146125 грн. 32 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 20 червня 2024 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи