Справа № 214/6284/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 вересня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування на утриманні малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою та просить суд встановити факт перебування на його утриманні трьох його рідних дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посилаючись на перебування двох його дітей за кордоном та вимоги статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». В обґрунтування вимог заявником зазначено, що від шлюбу з ОСОБА_4 він має двох малолітніх дітей доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після повномасштабного вторгнення рф проти України, ОСОБА_4 разом з їх спільними дітьми виїхали за межі України і наразі проживають в Республіці Польщі. Рішенням суду від 05 червня 2023 року шлюб між ними з ОСОБА_4 розірвано, однак він продовжує виконувати свої батьківські обов`язки щодо матеріального утримання спільних дітей, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 09 травня 2024 року він уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 , від спільного життя з якою він має доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає з ним та знаходиться теж на його утриманні. Крім того, разом з ними проживає дитина дружини від першого шлюбу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Оскільки дружина не працює та не має можливості утримувати себе та дітей, він утримує ОСОБА_3 , їх спільну дитину ОСОБА_7 та дитину дружини від першого шлюбу. Тому з метою отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 25 липня 2024 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку окремого провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги підтримали з підстав, викладених у тексті заяви, наполягали на їх задоволенні.

Заінтересована особа ОСОБА_3 наполягала на задоволенні вимог.

Допитана як свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що заявник ОСОБА_1 є її чоловіком, вони проживають разом з їх спільною дитиною та її донькою від попереднього шлюбу. Чоловік працює неофіційно, займається ремонтами: електрика, будівельні ремонти. ОСОБА_1 передає маршрутками двом своїм дітям в Польщу посилки та інколи кошти, коли передає в місяць 2 000,00 гривень, коли і 3 000,00-5 000,00 грн., передає подарунки дітям. Заробляє чоловік до 15 000,00 грн. в місяць.

Вислухавши учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від якого вони мають малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 17-19 копії свідоцтв).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 червня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 20-22 копія рішення).

09 травня 2024 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 та вони є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 30-31 копії свідоцтв).

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 7 статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою (позовною заявою) про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17 викладено наступні висновки: справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Звернувшись до суду із вказаною заявою, ОСОБА_1 просить суд установити факт, що має юридичне значення, а саме факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, посилаючись на те, що внаслідок встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні він зможе належним чином підтвердити цей факт та вирішити питання про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Доказами утримання ним дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 заявник зазначає нотаріально посвідчену заяву матері дітей ОСОБА_4 (а.с. 23-28), відповідно до якої вона підтверджує факт участі заявника у вихованні та розвитку їх спільних дітей та утримання їх матеріально (без зазначення яким саме чином відбувається така участь). Аналогічні пояснення надала в судовому засіданні і друга дружина заявника, допитана як свідок, яка пояснила, що чоловік надсилає посилки дітям за кордон, а саме одяг та кошти, однак доказів такого утримання та підтвердження, що речі та кошти були дійсно направлені ОСОБА_1 та витрачені саме на утримання малолітніх дітей, суду не надано.

Суд критично відноситься до вказаних доказів, оскільки в цьому випадку вони надані заінтересованими особами, які прямо зацікавлені у відстрочці заявника від призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, Верховний Суд неодноразово зазначав, що у подібній категорії справ (сімейні правовідносини) суд не може задовольняти вимоги та ґрунтувати своє рішення виключно на визнанні вимог заінтересованими особами, оскільки визначальними є саме подання сторонами доказів на обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, за винятком положень змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Тобто саме заявник в справах окремого провадження зобов`язаний надати суду докази, за якими він просить встановити юридичний факт.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні не надано жодних доказів про доходи ОСОБА_1 , будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про перебування на утриманні заявника трьох малолітніх дітей, матеріали справи не містять.

При цьому, жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання його дітей, лікування чи навчання дітей без встановлення цього факту - заявником суду не зазначено і доказів такого до заяви не додано.

Суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дітей від попереднього та теперішнього шлюбу не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Так, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними.

Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Згідно частини другої статті 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Суд звертає увагу на те, що заявник просив встановити факт виховання та утримання дітей з метою звільнення від призову під час мобілізації при перебуванні у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (стаття 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, стаття 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію).

Зокрема, пунктом 3 частини 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено таку категорію, як жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Таким чином, визначальним фактором є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей. Водночас, поняття утримання законодавчо не визначено.

Заявник ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей необхідно йому, оскільки передбачена можливість звільнення військовослужбовців від військової служби у разі перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, тому має значення для заявника для подальшого звернення до військового командування з питання проходження військової служби, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право. Очевидною є недопустимість використання окремого провадження, зокрема з метою отримання доказу існування підстави для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного утримання дітей, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України, оскільки заявлені з метою звільнення заявника від призову під час мобілізації при перебуванні у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-218, 256 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , про встановлення факту перебування на утриманні малолітніх дітей повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників процесу:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 13 вересня 2024 р.

Суддя А.В. Ткаченко