Справа № 347/2023/23
Провадження № 22-ц/4808/603/24
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Струтинська Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остап`юка Михайла Петровича на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 29.08.2019 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), було укладено договір позики грошей. Відповідно до п.1 договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 14 700,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцеві у строк до 01.10.2019 року. Так, 29.08.2019 року ОСОБА_1 було написано розписку, у якій вона підтвердила отримання від ОСОБА_2 14 700 доларів США та обов`язок повернути їх в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 29.08.2019 року, укладеного між сторонами договору.

30.09.2019 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 01.10.2019 року» на «до 29.08.2020 року».

29.01.2020 року було укладено додаткову угоду №2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою сторони збільшили суму позики на 3 400 дол. США, які були перераховані на поточний рахунок позичальника 24.01.2020 року. Факт отримання вказаних коштів позичальником підтверджено сторонами у самому тексті договору та додатково - розпискою позичальника від 29.01.2020 року. При цьому, 81 дол. США, які є витратами позикодавця за перерахування коштів (комісія) позичальнику 24.01.2020 року в розмірі 82 280 гривень 00 копійок.

Відповідно до п.2 договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони погодили, що за увесь час користування коштами нараховується 15% процентів річних.

Позивач, ствердила, що ОСОБА_1 , підписавши додаткову угоду №2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року визнала, що за період користування позикою від 29.08.2019 року до 29.01.2020 року мало бути сплачено процентів у розмірі 919 дол. США. Оскільки цього зроблено не було, то у додатковій угоді 2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.08.2019 року по 29.01.2020 року у розмірі 919 дол. США, передаються позикодавцем позичальнику в позику. Таким чином, зобов`язання зі сплати процентів від суми позики, за договором позики грошей від 29.08.2019 року було замінено зобов`язанням із повернення грошових коштів.

Таким чином, загальна сума позики збільшилась до 19100 дол. США як і було зазначено у п.1 додаткової угоди №2 до Договору позики грошей від 29.08.2019 року. Збільшення розміру позики до вказаної суми додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.01.2020 року.

28.08.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 29.08.2020 року» на «до 01.06.2021 року».

Крім того, позичальник ОСОБА_1 , підписавши додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, визнала, що за період користування позикою від 29.01.2020 року до 29.08.2020 року мало бути сплачено процентів у розмірі 1671 дол. США. Оскільки вказану суму ОСОБА_1 протягом семи місяців користування позикою не сплачувала, то у додатковій угоді №3 від 28.08.2020 року до договору позики грошей від 29.08.2019 року сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.01.2020 року по 29.08.2020 року у розмірі передаються позикодавцем позичальнику в позику.

Отже, загальна сума позики збільшилась до 20771 дол. США як і було зазначено у п.1 додаткової угоди №2 до Договору позики грошей від 29.08.2019 року. Збільшення розміру позики додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.08.2020 року.

Таким чином 01.06.2021 року ОСОБА_1 повинна була повернути позикодавцю суму позики у розмірі 20771дол. США.

Сума процентів за користування позикою у період з 29.08.2020 року до 01.06.2021 року відповідно становила 2361,56 дол. США. Протягом останніх 9 місяців строку, на який було надано позику, відсотки за її користування позичальником ОСОБА_1 не сплачувались. Зобов`язання щодо повернення суми позики ОСОБА_1 у встановлений строк також не виконала.

Отже, станом на 31.07.2023 року заборгованість за договором позики грошей від 29.08.2019 року становить: основний борг 20771 дол. США; 15 % річних від суми позики: 2361,56 дол. США., всього - 23132,56 дол. США.

Також додатковою угодою №3 від 28.08.2020 року до Договору позики грошей від 29.08.2019 року сторони доповнили останній п.2.1 наступного змісту: «у разі, якщо позичені кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, позичальник сплачує на користь позикодавця проценти в розмірі 20 (двадцяти) відсотків річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними». В пункті 6 Договору позики натомість виключили словосполучення «а також сплати трьох відсотків річних від простроченої суми».

Станом на 31.07.2023 року 20 процентів річних від простроченої суми позики складає 10013,55 дол. США.

Крім того, 29.08.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, яким було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики грошей від 29.08.2019 року. При цьому, поручитель погодився з усіма змінами, внесеними додатковими угодами до позикового зобов`язання, в тому числі внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності боржника. Про це свідчать укладені до Договору поруки Додаткові угоди.

Таким чином, враховуючи загальний обсяг заборгованості, ОСОБА_2 просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за договором позики в розмірі: основний борг: 20771 дол. США; 15 % річних від суми позики: 2361,56 дол. США; 20% річних від простроченої суми: 10013,55 дол. США та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - заборгованість за договорами позики в розмірі: основний борг 20 771 доларів США, 15% річних від суми позики 2361, 56 доларів США, 20% річних від простроченої суми 10013, 55 доларів США, а разом 33146,11 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 - 12 121, 53 гривень судового збору, тобто по 6 060, 76 гривень з кожного та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 гривень, тобто по 1 250 гривень з кожного.

Не погоджуючись із рішенням, представник відповідача адвокат Остап`юк М.П. подав до Івано-Франківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Вважає рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, які мають значення, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з порушенням норм процесуального права. Представник апелянта зазначає, що ухвалюючи рішення у відсутності відповідачів, суд першої інстанції вказав, що про час та місце судового засідання вони повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомляли, жодних заяв від них не надходило та у строк встановлений судом відповідачі відзив на позов не подали, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було. Позивач заперечувала щодо ухвалення заочного рішення, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд провів розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Разом з тим відповідачі не були належним чином повідомлені про розгляд справи.

З висновками суду по суті апелянт частково не погоджується.

ОСОБА_1 підтверджує, що 29 серпня 2019 року між сторонами було укладено договір позики грошей, на виконання якого було передано грошові кошти. Зобов?язання за договором позики забезпечені порукою ОСОБА_3 . До договору позики неодноразово вносились зміни, зокрема щодо строку дії договору, суми позики, наслідків неповернення позики у визначений договором строк. Водночас апелянт стверджує, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач не повідомила суду обставини щодо часткового повернення грошових коштів за договором. Відповідно, цій обставині суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки.

Так, 27 серпня 2020 року відповідачем було перераховано на рахунок позивача в установі банку грошові кошти у сумі 25 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ (27,3860/1 долар США) на дату платежу, становило 912,88 доларів США. Вказує, що перерахунок коштів підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 27.08.2020р.

Відповідачі перераховували на рахунок позивача й інші суми грошових коштів, однак через втрату квитанцій не можуть підтвердити це належними доказами. Тому для з?ясування обставин, які мають значення для справи, вважають за необхідне витребувати виписку за рахунком позивача, відкритому у АТ «СЕНС БАНК». Таким чином, фактична сума боргу відповідачів за договором позики грошей, укладеним з позивачем, є меншою, ніж заявлена у позов, що має значення для справи.

Апелянт також не погоджується із рішенням суду першої інстанції у частині стягнення процентів за користування позикою, оскільки вони нараховані на суму боргу 20771 тис. доларів США, що не відповідає дійсності з урахуванням погашеної частини боргу в сумі 25000 грн.

Незаконним є рішення суду першої інстанції у частині стягнення 20% річних від простроченої суми, що за період з 02.06.2021 по 31.07.2023 визначено позивачем в сумі 10013,55 тис. доларів США.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. на території України запроваджено воєнний стан. Ухвалюючи рішення про стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції не врахував наведених вище змін до ЦК України, внаслідок чого помилково стягнув 20% річних за період з 02.06.2021р. по 31.07.2023р. Посилаючись в апеляційній скарзі на постанову від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16, відповідач вказує, що Велика Палата Верховного Суду зазначила, надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов?язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов?язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Тому в даному випадку, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, з метою дотримання балансу інтересів сторін, необхідно скасувати оскаржуване рішення в цій частині та зменшити розмір процентів річних за період з 02.06.2021 по 23.02.2022 із 20% до 15% - тобто до того розміру, який відповідач сплачує позивачу за користування грошовими коштами протягом строку дії договору позики.

Окрім того, відповідач вважає незаконним оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат.На підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як особа з інвалідністю II гр. Відтак, суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення з неї судового збору, а тому оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат є незаконним.

Таким чином, на підставі викладеного вище апелянт просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Позивач ОСОБА_2 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу. Всупереч тверджень апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 повернула позивачу 25 000 грн, які не були взяті до уваги при розрахунку залишку боргу, стверджує, що дійсно 28.08.2020р. отримала вказану суму від ОСОБА_1 та повернула їх того ж дня. Зазначає, що через технічні проблеми переказ не відбувся, тому вона повторно повернула 25 000 грн на інший рахунок, який був наданий відповідачем 02.09.2020р.

ОСОБА_2 у відзиві стверджує, що жодних оплат на погашення заборгованості не було, тому оплат боргу на її рахунку в СенсБанку немає. Крім того, зберігати докази про оплату боргу є інтересом і обов`язком боржника.

Позивач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 05 грудня 2023 без змін.

Позивач ОСОБА_2 до апеляційного суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Остап`юка М.П., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному

порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошей від 29.08.2019 року, відповідно до якого позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 14 700,00 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язувалася повернути їх позикодавцеві у строк до 01.10.2019 року. Відповідно до п.9 договору, він вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові (а.с.31-32).

Відповідно до власноруч написаної ОСОБА_1 розписки, вона одержала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 14 700 доларів США, які зобов`язувалася повернути в порядку та на умовах, передбачених договором позики грошей від 29.08.2019 року (а.с.35).

20.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, відповідно до якої змінено строк повернення позики з «до 01.10.2019 року» на «до 29.08.2020 року» (а.с.36).

29.01.2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору позики, відповідно до якої сторони збільшили суму позики на 4 400 дол. США, які були перераховані на поточний рахунок позичальника 24.01.2020 року (а.с.38). Факт отримання вказаних коштів позичальником підтверджено сторонами у самому тексті договору та додатково - розпискою позичальника від 29.01.2020 року. При цьому, 81 дол. США, які є витратами позикодавця за перерахування коштів (комісія) позичальнику 24.01.2020 року в розмірі 82 280 гривень 00 копійок. У додатковій угоді 2 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, сторони домовились, що належна до сплати сума процентів річних за користування позикою в період з 29.08.2019 року по 29.01.2020 року у розмірі 919 дол. США, передаються позикодавцем позичальнику в позику. Таким чином, зобов`язання зі сплати процентів від суми позики, за договором позики грошей від 29.08.2019 року було замінено зобов`язанням із повернення грошових коштів.

Таким чином, загальна сума позики збільшилась до 19100 дол. США. Факт збільшення розміру позики до вказаної суми додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.01.2020 року (а.с.40-41).

28.08.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою змінено строк повернення позики з «до 29.08.2020 року» на «до 01.06.2021 року». Сторонами також погоджено, що кошти, які б мали бути отримані позикодавцем, як оплата процентів річних за користування позикою в період з 29.01.2020 року по 29.08.2020 року в розмірі 1 671 дол. США, передаються в позику позикодавцем позичальнику. Пунктом 4 доповнено пункт 2.1. договору позики, що якщо кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, то позичальник сплачує на користь позикодавця 20% річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними (т.1 а.с.42).

Отже, загальна сума позики збільшилась до 20771 дол. США. Факт збільшення розміру позики додатково підтверджується розпискою позичальника від 29.08.2020 року (т.1 а.с.44-45).

29.08.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, яким було забезпечено виконання зобов`язань за договором позики грошей від 29.08.2019 року. При цьому, поручитель погодився з усіма змінами, внесеними додатковими угодами до позикового зобов`язання, в тому числі внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності боржника. Про це свідчать укладені до Договору поруки Додаткові угоди (т.1 а.с.33-34, 37, 39, 43).

Згідно з розрахунком №1 заборгованість 15% річних за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 від 29.08.2019 року становить 2 361, 56 доларів США (т.1 а.с.22).

Згідно з розрахунком №2 заборгованість 20% річних за договором позики ОСОБА_1 укладеним з ОСОБА_1 від 29.08.2019 року становить 10013, 55 доларів США (т.1 а.с.23).

Керуючись статтями 527, 1049, 599 ЦК України, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача стосовно стягнення суми основного боргу, задовольнив вимоги в цій частині, стягнув з відповідачів 20771 дол. США.

Не оспорюючи висновки суду в частині наявності боргу перед позивачем, відповідач в апеляційній скарзі вказує на неправильність рішення суду у зв`язку із невідповідністю розміру стягнутої суми обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_1 вказує, що 27.08.2020 року переказом через банк погасила позивачу частину позики в сумі 25 000 грн, тому сума боргу має бути зменшена, відповідно, суми заборгованих відсотків також підлягають перерахунку.

Позивач ОСОБА_2 заперечувала проти зарахування вказаної суми в заборгованість за позикою, оскільки не вважала такий переказ погашенням боргу, тому що в призначенні платежу була зазначена інша ціль. Позивач негайно повернула гроші платнику, що підтверджується меморіальним ордером про банківську операцію від 28.08.2020 року (т.1 а.с.165).

Умовами договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначено, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Косова за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, або безготівково на рахунок позикодавця, відкритий в установі банку (т.1 а.с.9). З наданої відповідачем квитанції про переказ вказаної суми вбачається , що призначення платежу - переказ коштів, при цьому не зазначено, що ці кошти є виплатою частини позики за договором. (т.1 а.с.154). Інших дій для виплати боргу за договором позики ОСОБА_1 не виконувала, доказів таких суду не надала. В апеляційній скарзі відповідач зауважила, що необхідно витребувати виписку з рахунку позивача в АТ «СЕНС БАНК» задля перевірки обставин погашення нею інших сум в межах договору позики, однак клопотання в суді апеляційної інстанції не заявляла, власних доказів перерахування таких сум, які мала можливість отримати як платник, або власних розрахунків, що підтверджують її позицію, колегії суддів не надала.

За таких обставин немає підстав погоджуватися із думкою представника відповідача, що дії ОСОБА_1 стосовно переказу 27.08.2020 року суми 25000 грн, які вона без заперечень отримала негайно назад, можливо розцінювати як повернення частки боргу за договором позики, яке тягне за собою перерахунок суми основної заборгованості суми позики. Відповідно, відсутні підстави для перерахунку суми відсотків за час користування позикою, які стягнув суд в розмірі 2361,56 дол .США.

Перевіряючи рішення в частині стягнення відсотків, нарахованих після спливу строку договору, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно з матеріалами справи 28.08.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 до договору позики грошей від 29.08.2019 року, якою строк повернення позики встановлено до 01.06.2021 року. Пунктом 4 доповнено пункт 2.1. договору позики про те, якщо кошти не будуть повернуті до 01.06.2021 року, то позичальник сплачує на користь позикодавця 20% річних за користування позиченими коштами за весь час користування ними (т.1 а.с.42).

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як встановлено судом, договором позики між сторонами встановлений розмір 20% річних від простроченої суми.

Твердження апеляційної скарги, що такі вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки договором неправомірно обумовлені відсотки за час користування позикою після закінчення строку договору, а не за прострочення виконання зобов`язання, не приводять колегію суддів до такого висновку, тому що базуються на власній позиції відповідача, яка суперечить обставинам справи, положенням матеріального права.

Так, позичальник втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою зі спливом строку договору. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, судом правильно вирішено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 20 відсотків, нарахована після 01.06.2021 року.

Але одночасно із доводами про те, що така сума відсотків не підлягає стягненню взагалі у зв`язку із безпідставністю таких вимог, відповідач разом з тим вказує, що судом неправильно прийнятий до уваги розрахунок позивача суми 20% річних, нарахованих після закінчення строку договору.

Згідно з п.18. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Судом першої інстанції визнано правильним розрахунок 20% річних за період з 02.06.2021 року до 31.07.2023 року в сумі 10013,55 доларів США.

Проте такий розрахунок вочевидь суперечить вищенаведеним нормам ЦК України, відповідно до яких така сума може бути нарахована тільки за період з 02.06.2021 року по 23.02.2022 року - а саме, за 267 днів, а не за 790, як зазначав суд першої інстанції.

Для розрахунку суми 20% річних після закінчення строку договору судом взято суму боргу, яка складається з суми боргу за позикою та суми заборгованих 15 відсотків, передбачених договором за користування позикою.

Колегія суддів не може не погодитися із тим, що сума заборгованості, на яку нараховуються 20 % річних після закінчення строку договору, складається саме з суми позики та суми заборгованих відсотків, оскільки саме така сума в розмірі 23132,56 дол. США і була предметом договору позики і очікувань позикодавця.

Відтак, позиція відповідача стосовно того, що такі відсотки повинні нараховуватися тільки на суму позики, без урахування суми відсотків за користування позикою, не має під собою правового підґрунтя, зводиться до власного тлумачення норм права, суперечить обставинам справи. Висновки суду також не суперечать в цій частині правовій позиції Верховного Суду в постанові від 05.05.2023 року у справі № 910/4518/16, на яку посилається представник відповідача в апеляційній скарзі в обґрунтування власної думки.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладанні договору позики сторони погодили умови відповідальності за невиконання договору в тому числі.

Щодо тверджень представника відповідача в апеляційній скарзі про необхідність зменшення судом розміру відсотків, нарахованих після настання строку виконання договору, а саме 20%, до розміру, зазначеному сторонами в договорі - до 15%, то колегія суддів вважає, що представник не навів жодних обставин, які б дали можливість суду вирішити таке питання, і висновок суду в цій частині нічим не спростований.

Представник відповідача в апеляційній скарзі на обгрунтування доводів про необхідність зменшення судом розміру відсотків, нарахованих після настання строку виконання договору, а саме 20%, до розміру, зазначеному сторонами в договорі - до 15%, посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/719/19. Між тим, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказувала, що нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. І звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Вирішуючи питання обґрунтованості розміру нарахувань 3 % на підставі статті 625 ЦК України в цій справі, Верховний Суд прийняв до уваги, що відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. І з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Разом з тим представник відповідача в скарзі не навів жодних обставин, які б дали можливість суду вирішити такі питання, не обґрунтував і неспівмірність заявлених до стягнення сум таких санкцій, тому висновок суду першої інстанції в цій частині нічим не спростував.

Тому колегія суддів прийшла до висновку, що розрахунок 20% необхідно проводити за формулою: Сума санкції = С x Z x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості - 23132,56 дол. США, Z - відсоток річних, зазначений в договорі - 20%, а період прострочення грошового зобов`язання: з 02/06/2021 до 24/02/2022 складає 267 днів.

Таким чином 23132,56 x 20 x 267 : 365 : 100 =3384,33 доларів США.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів не приймає до уваги власний розрахунок представника відповідача, наданий в судовому засіданні, згідно з яким з відповідача на його думку можливо стягнути за період з 01.01.2021 року до 31.07.2023 року суму 3% річних 1348,69 дол. США.

Відтак, з огляду на те, що рішення в частині стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку договору, не відповідає обставинам справи і не ґрунтується на нормах матеріального права, то в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з боржника суми 20 відсотків в розмірі 3384,33 дол. США.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що суд порушив норми процесуального права, не повідомивши відповідачів належним чином про місце та час розгляду справи.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду вказала адресу відповідачів: АДРЕСА_1 , як зазначено сторонами у договорі позики від 29.08.2019 року. Приймаючи позовну заяву до розгляду, суд не перевіряв місце проживання або перебування відповідачів всупереч вимогам п.п.6-10 статті 187 ЦПК України.

Виклики до суду відповідачам направлялися за адресою АДРЕСА_1 . ( т.1 а.с. 47- 48, 65- 66, 73-74, 79-80).

Відповідно до частини другої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (ст.. 128 ЦПК України).

Відповідно до частини 6,7 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. День вручення повістки - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, в яких відсутні відмітки про вручення адресатам такого відправлення.

Апеляційним судом витребувані відомості з Єдиного державного демографічного реєстру, з яких вбачається, що станом на 25.05.2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (т.2 а.с.27-28).

Відтак, очевидно, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги 187 ЦПК України, що потягнуло порушення права відповідача знати про час і місце судових засідань. Не повідомивши відповідачів належним чином про час і місце розгляду справи, суд фактично позбавив їх права на реалізацію процесуальних прав, тобто, не дотримався принципів змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Підсумовуючи викладене, враховуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухвалити нове рішення за позовними вимогами, задовольнивши їх частково у зв`язку із вищевикладеними мотивами: стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики, яка складається з суми позики 20 771 доларів США, 15% річних від суми позики 2361, 56 доларів США, 20% річних від простроченої суми 3384,33 доларів США.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, за змістом ст. 141 ЦПК та положень ЗУ «Про судовий збір», у випадку задоволення позовних вимог обов`язок зі сплати судового збору покладається на відповідача, але авансується за рахунок позивача.

З огляду на зазначене по обставинам даної справи обов`язок зі сплати судового збору стосується саме відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в рівних частках. Однак ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, а відтак, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору.

Частиною 6 статті 141 ЦПК передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою ОСОБА_2 заплатила 12121,53 грн судового збору.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, то з відповідачів підлягала б відшкодуванню сума 9697,23 грн, що складає пропорційно задоволеним позовним вимогам 80%. Відповідно, з кожного з відповідачів підлягало б стягненню по 4848,60 грн..

Як встановлено, обов`язок відповідача ОСОБА_1 з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в сумі 2 270 грн., в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК та п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку.

Отже, частина судового збору в сумі 4848,60 грн., що підлягала б стягненню з ОСОБА_1 , має бути компенсована позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно із частиною третьою цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Враховуючи зазначені положення законодавства, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, а також той факт, що позивач у справі належним чином документально підтвердила такі витрати в розмірі 2500 грн, вони підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80%)- по 1000 грн з кожного (2500 грн :100х80:2).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остап`юка Михайла Петровича задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, яка складається з суми позики 20 771 доларів США, 15% річних від суми позики 2361,56 доларів США, 20% річних від простроченої суми 3384,33 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на судовий збір 4848,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за оплату професійної правничої допомоги по 1000 гривень з кожного.

Витрати на судовий збір в розмірі 4848,60 грн, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , компенсувати за рахунок

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 червня 2024 року

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська