Провадження № 2/522/1040/24
03 вересня 2024 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Домусчі Л.В.,
за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку ст. 625 ЦК України,
До Суворовського районного суду м. Одеси 24.10.2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 487 321,53 грн. за період з 21.02.2022 року по 21.10.2023 року.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року у справі № 1527/8655/12 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 2 056 921,63 грн. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року скасовано. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.06.2013 року рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано та справу направлено на новий розгляд. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року змінено в частині судових витрат, в іншій частині рішенням залишено без змін. Наразі триває виконавче провадження № 63799007 від 02.12.2020 року з примусового стягнення боргу з ОСОБА_2 у розмірі 1 824 281,47 грн. З ухвалення рішенням про стягнення боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилась та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати з суми 1 824 281,47 грн. за період з 21.02.2022 року по 21.10.2023 року у розмірі 487 321,53 грн.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.11.2023 року зазначену справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.
06.12.2023 року зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена на суддю Домусчі Л.В.
Справу суддя отримала 07.12.2023 року.
Ухвалою суду від 12.12.2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 24.01.2024 року.
У підготовчому засіданні 24.01.2024 року був присутній представник ОСОБА_1 адвокат Танасогло О.М.
ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду сповіщався.
Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 04.03.2024 року, у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення повістки відповідачу.
У підготовче засідання призначене на 04.03.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, 12.02.2024 року представник позивача адвокат Танасогло О.М. через систему Електронний суд надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, справу просив розглядати за відсутністю сторони позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив суду не надавав.
Ухвалою суду від 04.03.2024 року по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 23.04.2024 року.
У судове засідання 23.04.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача-адвоката Танасогло О.М. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином. Розгляд справи відкладено на 04.06.2024 року.
У судове засідання 04.06.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача-адвоката Танасогло О.М. про розгляд справи за відсутності позивач та його представника. ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином. Розгляд справи відкладено на 11.07.2024 року.
У судове засідання 11.07.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача-адвоката Танасогло О.М. про розгляд справи за відсутності позивач та його представника. ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був сповіщений належним чином. Розгляд справи відкладено на 03.09.2024 року.
У судове засідання 03.09.2024 року ОСОБА_1 не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача-адвоката Танасогло О.М. про розгляд справи за відсутності позивач та його представника, позов підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с. 53)
Відповідач ОСОБА_2 про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, відзив суду не надав. Заяв по суті справи також не було надано.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачкою відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складення цього судового рішення є 13.09.2024 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року (справа № 1527/8655/12) задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 2 056 921,63 грн., судовий збір у розмірі 3 326,3 грн. (а.с. 13-15)
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року було скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 16-20).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.06.2013 року рішення апеляційного суду Одеської області від 06.12.2012 року було скасовано, справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 21-24).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року змінено у частині судових витрат, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в компенсацію судових витрат 3 224, 84 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін. (а.с. 25-28).

Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Георгієм Володимировичем було винесено постанову про відкрито виконавче провадження № 63799007 від 02.12.2020 року. (а.с. 29-30)

Рішення апеляційного суду Одеської області від 17.11.2014 року відповідачем не виконано та не оскаржувалось. Набрало законної сили 08.12.2021 року.

Даний факт не спростовано відповідачем та підтверджено позивачем.

Таким чином суд вбачає, що не було виконано зобов`язання щодо стягнення грошових коштів у розмірі 2 056 921,63 грн.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання.

Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 14-16цс18, в якому Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Разом з тим, за змістом ст.ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 13/210/10, від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15, від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15 та від 25.05.2016 у справі № 6-157цс16.

Виходячи з наведених вище положень закону та правових висновків Верховного суду, оскільки відповідач не виплатив заборгованість у розмірі 2 056 921,63 грн., яка встановлена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року, що сторонами не оспорюється, та це порушує право позивача, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення із відповідача нарахованих на суму боргу інфляційних втрат.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Про це йдеться в постанові ВП ВС від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23

Проте суд вбачає, що позивач у позові просить стягнути інфляційні витрати з суми 1 824 281,47 грн, яка згідно постанови приватного виконавця № 63799007 від 02.12.2020 року є сумою, яка підлягає стягненню з боржника як виконавчий збір/основна винагорода на користь приватного виконавця. (а.с. 29-30).

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Тобто позивачам нараховані інфляційні витрати не на суму боргу згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.10.2012 року, а тому у суду відсутні підстави для задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 14-16, 203, 207, 509, 526, 530, 598, 625 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43, 49, 76, 81, 89, 95, 137, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку ст. 625 ЦК України залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складено 13.09.2024 року.

Суддя: Домусчі Л.В.