ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5008/24 Справа № 205/4240/23 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зарвія Руслана Леонідовича на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , на предмет стягнення з останнього на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з квітня 2014 року по 25 квітня 2023 року у розмірі 203 139 грн. та стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., обґрунтовуючи це тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 квітня 2014 року до досягнення нею повноліття.

10 січня 2018 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська видано дублікат виконавчого листа та на підставі такого дублікату 07 червня 2022 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2014 року. З моменту відкриття виконавчого провадження та у зв`язку із несплатою відповідачем ОСОБА_2 аліментів, у останнього утворилася заборгованість зі сплати аліментів за період з 16 квітня 2014 року по 01 березня 2023 року, яка складає 203139 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Позивачем на зазначену заборгованість розрахована пеня, яка становить 3 131 615,86 грн., з яких: за квітень-грудень 2014 року 251568,93 грн., за 2015 рік 417400,71 грн., за 2016 рік 379292,81 грн., за 2017 рік 437192,56 грн., за 2018 рік 461941,13 грн., за 2019 рік 443383,77 грн., за 2020 рік 354358,98 грн., за 2021 рік 263966,46 грн., за 2022 рік 122962,86 грн., за січень та лютий 2023 року 2547,65 грн., однак, у зв`язку із урахуванням законодавчого обмеження розміру пені, що не може перевищувати 100 % розміру заборгованості по аліментам, позивач зазначила суму нарахованої пені у розмірі 100% розміру заборгованості, тобто, 203139 грн.

У липні 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, пред`явлений до ОСОБА_1 , на предмет звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, нарахованим за період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року на суму 32283,50 грн. та стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., обґрунтовуючи це тим, що 19 травня 2014 року по день звернення до державного виконавця ОСОБА_1 не вчиняла жодної дії щодо примусового стягнення аліментів з нього, тобто, потреби у стягнення коштів на утримання доньки весь цей час не було. При цьому ОСОБА_2 жодним чином не уникав батьківських обов`язків, надавав матеріальну допомогу, але через скрутне матеріальне становище, в обсязі, меншому, ніж визначено в рішенні суду.

Так, починаючи з 2015 року позивач звільнився з роботи, стабільних доходів не мав. У жовтні 2014 року ОСОБА_2 одружився, у листопаді 2014 року у цьому шлюбі у ОСОБА_2 народилося двоє дітей, які знаходяться на його утриманні. З розміром заборгованості по аліментам з 2014 року по 2023 рік позивач не погоджується, оскільки виконував аліментні зобов`язання, переводячи на картку ОСОБА_1 за липень та грудень 2017 року 400 грн., та 1000 грн. відповідно, за вересень 2019 року 1000 грн., за серпень та грудень 2020 року 2000 грн. та 1000 грн. відповідно, за грудень 2022 року 1 500 грн., які не були враховані при складанні довідки про заборгованість. За заявою ОСОБА_2 державним виконавцем здійснено повторно перерахунок заборгованості, розмір якої становить станом на 01 березня 2023 року 197 670 грн, але сам розрахунок заборгованості за період з квітня 2014 року по жовтень 2016 року суперечить конституційному принципу незворотності закону в часі.

Позивач за зустрічним позовом наголошує, що до 28 серпня 2018 року діяли норми у часі, які передбачали стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час не більше як за три роки, тобто до заборгованості, яка виникла до 28 серпня 2018 року, повинні застосовуватися норми, які були чинні на момент їх виникнення. В період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року діяла редакція ч. 3 ст. 197 СК України, за якою суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Отже, на думку зустрічного позивача, саме ОСОБА_1 повинна довести поважність непред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки про ухвалення рішення їй було відомо з дня його ухвалення, а виконавчий лист було нею пред`явлено лише у червні 2022 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 07 червня 2022 року по 01 березня 2023 року у розмірі 17718,50 грн.

В задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами - відмовлено.

Судові витрати ОСОБА_2 віднести на його рахунок (а.с. 143-150).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Зарвія Р.Л. подала апеляційну скаргу (а.с. 156-159), посилаючись на те, що ухвалою суду від 13 червня 2023 року суд першої інстанції витребував у АТ КБ "Приватбанк" виписки з банківських рахунків, які належать ОСОБА_1 , за період з квітня 2014 року по 01 березня 2023 року, на підтвердження часткової сплати ОСОБА_2 аліментів на картку ОСОБА_1 , однак, заявляючи таке клопотання, ОСОБА_2 не довів, що немає можливості надати такі відомості самостійно, що суперечить ст. 83,84 ЦПК України, а суд першої інстанції це не перевірив та ухвалив необґрунтовану ухвалу, що порушило банківську таємницю щодо обсягу інформації про її рахунки за тривалий період. Просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 на її користь пені за прострочення аліментів на утриманні неповнолітньої дитини у розмірі 185 420,50 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги первісного позову.

Разом з цим, у квітня 2024 року апелянт подала додаткові пояснення у справі, які просила врахувати при розгляді її апеляційної скарги, в яких зазначила, що судом першої інстанції не було враховану висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19, у постанові від 10 січня 2024 року у справі №359/240/21, у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №761/893/23. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем не надавались жодні належні та допустимі докази відсутності у відповідача вини у виникненні заборгованості, та не доведено того факту, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів, що є підставою для стягнення всієї суми заборгованості за весь період. Відмова суду першої інстанції у стягненні всієї суми є помилковою, на думку апелянта.

Разом з цим апелянт зазначила, що відповідач не сплачував аліменти до 2017 року, при цьому, повністю визнав вимоги щодо стягнення з нього аліментів на дитину. З 2017 року він сплачував аліменти частково, а апелянт не надавала жодних заяв щодо відсутності претензій до відповідача з відмовою від права на вимогу аліментних платежів. За таких обставин просила задовольнити її апеляційну скаргу у повному обсязі.

ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Присенко О.Г., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у травні 2024 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що, додаткові пояснення у справі подані апелянтом, як уточнена апеляційна скарга, однак вони подані без додержання вимог ст. 364 ЦПК України та з пропуском строку, встановленого ст. 354 ЦПК України. При цьому апелянт не просила поновити їй пропущений строк. Вважає, що рішення ухвалено судом 01 березня 2024 року за участі представника апелянта, де проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, а представник ОСОБА_1 отримав повне рішення 15 квітня 2024 року, подавши апеляційну скаргу 28 березня 2024 року та додаткові пояснення до апеляційної скарги лише 30 квітня 2024 року, тобто, з пропуском строку для внесення доповнень до апеляційної скарги. Надані пояснення є фактично новою апеляційною скаргою, поданою поза межами вимог ст. 354 ЦПК України.

Разом з цим зазначив, що ухвала суду від 13 червня 2023 року вже була предметом розгляду апеляційної інстанції, де, за розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 , постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 серпня 2023 року та ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2023 року вже надавалась правова оцінка обставинам, які ОСОБА_1 заявляє в цій апеляційній скарзі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції надав правову оцінку доводам представника позивача за зустрічним позовом щодо застосування норми ч. 1 ст. 194 СК України та зазначив, що зазначена норма станом на дату відкриття виконавчого провадження, здійснення розрахунку, а також подання позову до суду вже не діяла, а діяла норма, визначена Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року.

Також як підставою звільнення позивача від сплати заборгованості в період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року у зустрічному позові вказано те, що у цей період діяла редакція ч. 3 ст. 197 СК України, за якою суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. При цьому ч. 3 ст. 197 виключено на підставі Закону№ 1404-VIIIвід 02.06.2016 року, а посилання зустрічного позивача на ч.3 ст. 197 СК України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на час подання позову вказана правова норма втратила чинність.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги аргументи щодо зволікання первісного позивача з пред`явленням виконавчого листа до виконання протягом восьми років, оскільки пред`явлення виконавчого документу є правом стягувача, а строк його пред`явлення - до повноліття дитини. При цьому суд першої інстанції зауважив що, сплата аліментів є обов`язком батьків утримувати дитину, який покладається на обох батьків.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що підстави, визначені ч.1 ст. 197 СК України, не регулюють звільнення від сплати аліментів, а на цих підставах можливо лише відстрочити або розстрочити сплату аліментів, враховуючи, що зустрічний позивач посилається на повторне укладення шлюбу, народження у шлюбі дитини та відсутність у нього постійного заробітку. При цьому підстави для звільнення платника аліментів, зазначені у ч. 2 ст. 197 СК України, як то хвороба чи інша суттєва обставина, яка б давала правові підстави суду звільнити позивача від сплати частини заборгованості за аліментами, ОСОБА_2 не наведені.

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним лише період нарахування пені з 07 червня 2022 року по 01 березня 2023 рок, а сума пені за цей період становить 24 715,52 грн., оскільки до 07 червня 2022 року ОСОБА_1 не зверталася для примусового виконання рішення суду, тобто не здійснювала будь-яких заходів для стягнення аліментів, а ОСОБА_2 до вказаної дати добровільно надавав кошти на утримання дитини, хоча нерегулярно та не в повному обсязі, визначеному рішенням суду. Тобто, вина боржника в несплаті аліментів до 07 червня 2022 року відсутня, а тому і відсутні правові підстави для стягнення пені за період з 16 квітня 2014 року по 07 червня 2022 року. Однак, за період з 07 червня 2022 року по 01 березня 2023 року, тобто по дату розрахунку заборгованості державним виконавцем, судом першої інстанції встановлено, що відповідач за первісним позовом не сплачував аліменти взагалі та має заборгованість, на яку правомірно нараховується пеня, з урахуванням правової позиції щодо формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості», що міститься у ч. 1 ст. 196 СК України. Тому, суд першої інстанції правомірно взяв до уваги, що відповідно до розрахунку (а.с.60-62) заборгованість за період з 07 червня 2022 року по 01 березня 2023 року становить 17 718,50 грн., а, відтак, і розмір пені за цей період становитиме 17 718,50 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 березня 2018 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано дублікат виконавчого листа по справі № 205/3204/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 квітня 2014 року до досягнення нею повноліття. Рішення суду від 19 травня 2014 року набрало законної сили 30 травня 2014 року (а.с.8).

Постановою державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 за вищевказаним виконавчим листом (а.с.9).

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів від 23 березня 2023 року, наданого позивачем, складеного виконавцем за період з 16 квітня 2014 року по 01 березня 2023 року, заборгованість на 01 березня 2023 року становить 203 139 грн. (а.с.10-15).

За розрахунком від 26 червня 2023 року, проведеним державним виконавцем після надання боржником квитанцій за минулий час, заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 01 березня 2023 року становить 197 670 грн.(а.с.60-62).

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 за період з 16 квітня 2014 року по 01 березня 2023 року станом на 01 березня 2023 року становила 197 670 грн.

23 жовтня 2014 року ОСОБА_2 уклав шлюб з іншою жінкою, від якого подружжя має двох дітей 2014 року народження (а.с.67-69).

ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 пеню, нараховану на заборгованість. яка виникла за період з 16 квітня 2014 року по 01 березня 2023 року, останній заперечує проти стягнення пені, а також просить звільнити від сплати заборгованості за період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року.

Розв`язуючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що підставою звільнення ОСОБА_2 від заборгованості від сплати аліментів за період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року позивач вважає те, що на час ухвалення рішення та в спірний період діяла норма про можливість стягнення аліментів за минулий час не більше як за три роки (ч. 1 ст. 194 СК України).

Частиною 1 ст. 194 СК України, в редакції станом на дату ухвалення судового рішення про стягнення аліментів передбачалося стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Законом України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року внесено зміни до вказаної норми закону та встановлено, що стягнення аліментів за минулий час можливе не більше як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 висловлено думку, що за змістом ч. 1 ст. 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

З урахуванням наведених положень закону та рішень Конституційного Суду України наявні підстави для висновку, що державний виконавець зобов`язаний був застосувати саме ту правову норму, сформульовану в законі, яка була чинною на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії, зокрема й здійснення розрахунку розміру заборгованості за аліментами.

Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2021 року по справі № 2-3177-1/06, а також зробив висновки, що незалежно від моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання боржника існував обов`язок зі сплати аліментів, починаючи з дати ухвалення судового рішення, отже дії державного виконавця з обрахування розміру заборгованості за 10 років до подання виконавчого листа до виконання не встановили для заявника нового обов`язку, що не був передбачений судовим рішенням або законом. Так само у державного виконавця відсутні повноваження під час вчинення процесуальних дій з виконання судового рішення застосовувати нечинне положення закону на момент вчинення ним відповідної процесуальної дії.

Таким чином, аргументи представника позивача за зустрічним позовом щодо застосування норми ч. 1 ст. 194 СК України в редакції, яка діяла в спірний період, не заслуговує на увагу, оскільки станом на дату відкриття виконавчого провадження, здійснення розрахунку, а також подання позову до суду діяла норма, визначена Законом України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.

Також як підставою звільнення позивача від сплати заборгованості в період з 16 квітня 2014 року по 04 жовтня 2016 року у зустрічному позові вказано те, що у цей період діяла редакція ч. 3 ст. 197 СК України, за якою суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. При цьому ч. 3 ст. 197 виключено на підставі Закону№ 1404-VIIIвід 02 червня 2016 року. У постанові від 18 грудня 2020 року по справі № 523/1374/18 Верховний Суд погодився з апеляційним судом, який виходив з того, що ч.3 ст. 197 СК України, на яку посилався позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскількина час подання позову вказана правова норма втратила чинність.

Враховуючи, що позивач як на правову підставу позову про звільнення його від сплати аліментів за спірний період посилається на норму, яка на дату звернення з позовом втратила чинність, суд відхиляє таку підставу звільнення від заборгованості.

Також не бере до уваги аргументи щодо зволікання позивача з пред`явленням виконавчого листа до виконання протягом восьми років, оскільки пред`явлення виконавчого документу є правом стягувача, а строк його пред`явлення - до повноліття дитини. Окрім того, позивач зазначив, що у ОСОБА_1 була відсутня необхідність в отриманні аліментів на дитину, на доведення чого витребувано виписку по рахункам ОСОБА_1 . Вказані документи не підтверджують відсутності необхідності у стягненні аліментів, при цьому доводи позивача за зустрічним позовом не заслуговують на увагу, оскільки сплата аліментів є обов`язком батьків утримувати дитину, який покладається на обох батьків.

У зустрічному позові ОСОБА_2 зазначено, що він у 2014 році одружився та у нього народилося дві дитини, а в 2015 році звільнився з роботи, не мав доходу.

Згідно з ч. 1 ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

Водночас частиною другою вказаної статті визначено, що суд може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Таким чином, сімейний чи матеріальний стан позивача може бути врахований при розгляді питання щодо відстрочення або розстрочення сплати заборгованості за аліментами, та не є підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

При цьому суд першої інстанції вірно вважав, що підстави для звільнення платника аліментів, зазначені у ч. 2 ст. 197 СК України, як то хвороба чи інша суттєва обставина, яка б давала правові підстави суду звільнити позивача від сплати частини заборгованості за аліментами, ОСОБА_2 не наведені.

На підставі викладеного суд першої інстанції правомірно та об`єктивно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам через необґрунтованість.

Розглядаючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з квітня 2014 року по 25 квітня 2023 року в розмірі 203 139 грн, суд першої інстанції застосував ч.1 ст.196 СК України, якою визначено, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

В постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Отже, обов`язковою умовою для виникнення такого виду відповідальності є наявність його вини в несплаті аліментів.

В ході розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 за рішенням суду зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, однак нерегулярно та в недостатньому обсязі сплачував аліменти.

Також за матеріалами справи встановлено, що до 07 червня 2022 року ОСОБА_1 не зверталася для примусового виконання рішення суду, тобто не здійснювала будь-яких заходів для стягнення аліментів, а ОСОБА_4 до вказаної дати добровільно надавав кошти на утримання дитини, хоча нерегулярно та не в повному обсязі, визначеному рішенням суду, що підтверджується розрахунком державного виконавця, а також поясненнями в позовній заяві.

Судом першої інстанції встановлено, що вина боржника в несплаті аліментів до 07 червня 2022 року відсутня, а тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені за період з 16 квітня 2014 року по 01 березня 2023 року та відмову в задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що після звернення ОСОБА_1 до виконавчої служби для примусового виконання рішення, ОСОБА_2 аліменти вчасно не сплачував.

Суд першої інстанції вірно застосував висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року, де зазначено, що пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Отже, судом першої інчстанції вірно застосовано формулу, за якою має розраховуватися загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn).

При цьому, виходячи з розрахунку державного виконавця станом на 01 березня 2023 року, враховуючи, що доказів несплати аліментів після 01 березня 2023 року до 25 квітня 2023 року матеріали справи не місять, судом розраховано пеню з 07 червня 2022 року - дати відкриття виконавчого провадження по 01 березня 2023 року наступним чином:

За червень 2022 року розмір неустойки (пені) становить 8 795,99 грн. (3619,75 грн. - розмір заборгованості за аліментами х 1% х 243 днів прострочення сплати аліментів).

За липень 2022 року розмір неустойки (пені) становить 7 673,87 грн. (3619,75 грн. - розмір заборгованості за аліментами х 1% х 212 днів прострочення сплати аліментів).

За жовтень 2022 року розмір неустойки (пені) становить 3 143,70 грн. (2619,75 грн. - розмір заборгованості за аліментами х 1% х 120 дні прострочення сплати аліментів).

За листопад 2022 року розмір неустойки (пені) становить 3 257,78 грн. (3 619,75 грн. розмір заборгованості за аліментами х 1% х 90 днів прострочення сплати аліментів).

За грудень 2022 року розмір неустойки (пені) становить 1 250,65 грн. (2 119,75 грн. розмір заборгованості за аліментами х 1% х 59 днів прострочення сплати аліментів).

За січень 2023 року розмір неустойки (пені) становить 593,53 грн. (2 119,75 грн. - розмір заборгованості за аліментами х 1% х 28 днів прострочення сплати аліментів).

Загальна сума пені за період з 07.06.2022 року по 01.03.2023 року становить 24 715,52 грн.

При обрахуванні розміру пені за заборгованістю зі сплати аліментів слід приймати до уваги викладену Верховним Судом у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21) правову позицію щодо формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості», що міститься у ч. 1 ст. 196 СК України.

Так, Верховний Суд зазначив, що «при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується».

Відповідно до розрахунку (а.с.60-62) заборгованість за період з 07 червня 2022 року по 01 березня 2023 року становить 17 718,50 грн., тобто, розмір пені на заборгованість за аліментами у зазначений період перевищує 100 відсотків заборгованості по аліментам, тому, з урахуванням ст. 196 Сімейного кодексу України, стягненню підлягає пеня в розмірі, що не перевищує заборгованість, тобто в сумі 17718,50 грн., яку і стягнув суд першої інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з чим повністю погоджується колегія суддів.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, в порушення ст. 84 ЦПК України, витребував докази ухвалою суду від 13 червня 2023 року, без врахування відсутності необхідності у добутті доказів з банківських рахунків ОСОБА_1 за тривалий час, що складає банківську таємницю, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки такі доводи вже були предметом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції від 13 червня 2023 року, де постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 серпня 2032 року ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропе6тровська від 13 червня 2023 року залишена без змін, тому при розгляді апеляційної скарги на рішення суду від 01 березня 2024 року тотожні доводи не можу бути розглянуті по суті.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Розглядаючи додаткові пояснення ОСОБА_1 у справі, які є фактично доповненням апеляційної скарги, хоча і мають інше обґрунтування, колегія суддів відзначає, що такі доповнення подані у строк, передбачений ст. 364 ЦПК України, враховуючи, що вступна та резолютивна частина судового рішення проголошена 01 березня 2024 року, повне рішення суду першої інстанції сторона апелянта отримала 15 квітня 2024 року, вже 28 квітня 2024 року подана апеляційна скарга, а 30 квітня 2024 року подані доповнення до апеляційної скарги, тоді як за п.2 ч.1 ст. 354 ЦПК України строк на оскарження рішення суду обчислюється з дня складення повного судового рішення та такий строк закінчується у цій справі 15 травня 2024 року.

Доводи, викладені в доповненнях до апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову повністю та часткового задоволення первісного позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апелянт не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені як в апеляційній скарзі, так і в її доповненні зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зарвія Руслана Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна