Справа №295/8291/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м.Житомира Лєдньов Д.М. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, де зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані за іншими адресами проживання, фактичне не приймають участі в утриманні квартири, комунальні послуги не сплачують.

Посилаючись на положеннях ст.ст. 71, 72 ЖК України, які врегульовують питання збереження права користування жилим приміщенням в разі тимчасової відсутності наймача або члена його сім`ї, наслідки перевищення обумовлених строків збереження жилого приміщення, позивач просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 , встановити право власності за позивачем.

Ухвалою суду від 14.06.2024 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Зміст права власності, порядок його реалізації визначається положеннями ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 в розмірах по частки кожна.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно інші частини квартири зареєстрована за ОСОБА_4 .

Позивачем до матеріалів позову долучено копію заповіту від 21.03.1997 року, за змістом якого ОСОБА_5 на випадок смерті заповідав належну частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 .

Отже, за встановленими судом обставинами слідує, що використання квартири відповідачами здійснюється в порядку реалізації особами права власності на жиле приміщення.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

У відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України).

Як зауважувалось вище, зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Особа як власник не може бути позбавлена права на використання належного їй на праві власності майна з підстав відсутності (тимчасової відсутності) за адресою розташування такого майна, оскільки право на використання жилого приміщення первісно пов`язується з правом власника.

Зазначені позивачем на врегулювання спору вимоги ст.ст. 71, 72 ЖК України не підлягають до застосування, оскільки визначають випадки забережня жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачем або членами його сім`ї.

Заявлені позивачем вимоги про визнання осіб таким, що втратили право на користування жилим приміщенням, не є ґрунтовними, а тому не підлягають до задоволення.

З приводу заявленої вимоги про встановлення права власності за позивачем суд звертає увагу на невідповідності такої вимоги належним ефективним способам захисту порушених або невизнаних прав особи.

Способи захисту прав власності визначено главою 29 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем не наводяться відомості щодо можливого спору за відповідною сферою із запереченнями інших осіб, сутність такого спору, його фактичний прояв, не вказуються підстави в обунтування визнання права власності на квартиру або її частину.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні наведених вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 258-279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, встановлення права власності.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Д.М. Лєдньов