Справа № 464/1776/23 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/3355/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Псярук О.В.;

адвоката Палєй Ю.А. представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 09 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про відібрання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відповідачки і «повернення (його) за попереднім місцем проживання м. Львів …» шляхом накладення заборони на вивіз відповідачкою згаданого малолітнього «за межі України на період розгляду даної справи в судах» (а.с. 20-22).

Дану ухвалу оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та «справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції», покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Вважає неправомірним посилання суду на те, що малолітній знаходиться разом з відповідачкою за межами України (в Естонській Республіці), оскільки на час звернення до суду з даним позовом відповідачка знаходилась разом з їхнім малолітнім сином в Україні у батьків відповідачки (а.с. 29-33).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином забезпечення позову покликане забезпечити належне виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вплинути на можливе утруднення його виконання чи сприяти уникненню можливості його невиконання. Вказані заходи не стосуються інших можливих подальших наслідків, що можуть виникнути внаслідок задоволення позовних вимог.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається з доводів та вимог позовної заяви, позивач сам посилається на те, що відповідачка разом з їхнім спільним малолітнім сином приблизно з вересня 2022 року знаходиться за межами України (в Естонській Республіці), куди змушені були виїхати у зв`язку з початком у лютому 2022 року повномасштабної військової агресії російської федерації проти України, а відтак ця обставина доказуванню не підлягає.

В той же час, визнаючи факт проживання відповідачки тривалий час за межами України, позивач у поданій ним до суду заяві про забезпечення позову («про відібрання дитини … і повернення її за попереднім місцем проживання м. Львів…») просить заборонити відповідачці вивозити цю дитину за межі України (а.с. 14-17), тобто: фактично залишити дитину з батьком (позивачем) за місцем проживання останнього у місті Львові.

Таким чином, запропонований позивачем захід забезпечення позову фактично являє собою спосіб вирішення спору вже по суті: «відібрання дитини» від матері (відповідачки) «і повернення її за попереднім місцем проживання м. Львів…», тобто до батька, що по своїй суті не відповідає принципам та завданню інституту забезпечення позову.

В оскаржуваній ухвалі наведено детальне обґрунтування висновків суду про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

В той же час, апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваної ухвали (які саме обставини та (чи) докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини і (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо; так само, як у ній не наведено заперечень проти доводів, наведених судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Принагідно колегія суддів вважає за необхідне зауважити те, що станом на час апеляційного розгляду справи судом першої інстанції вже ухвалено рішення по суті позовних вимог (23 січня 2024 року), яким у задоволенні позову відмовлено (а.с. 57-59), однак таке ще законної сили не набрало, оскільки ще не завершився строк його оскарження в апеляційному порядку. Наведена обставина також унеможливлює направлення справи «для продовження розгляду до суду першої інстанції», про що міститься вимога у прохальній частині апеляційної скарги.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків оскаржуваної ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 09 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 лютого 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.