Номер провадження: 22-ц/813/1488/24
Справа № 523/3515/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Коваленко Катерини Олександрівни, представника ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року, постановленого під головуванням судді Середи І.В., у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича, державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніної Ганни Валеріївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сандрачука Тимура Анатолійовича, Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлії Анатоліївни, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, -

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В., державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніної Г.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сандрачука Т.А., Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішень про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, в якому просила:

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 20161714) від 26.04.2017 року індексний номер: 34957283, прийняте державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 20161714) від 31.05.2017 року індексний номер: 35457762, прийняте державним реєстратором комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніна Г.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу - нежитлового приміщення загальною площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01.12.2017 року № 867, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 23698029) від 01.12.2017 року індексний номер: 38480300, прийняте державним приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. про поділ об`єкта нерухомого майна від 03.01.2018 року індексний номер 39086441;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про право власності: 24275545) від 03.01.2018 року індексний номер: 39085540, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 76,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 (номер запису про право власності: 24276237) від 03.01.2018 року індексний номер: 39086162, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101);

- зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути солідарно з відповідачів на корписть ОМР судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачкою ОСОБА_2 , проте земельна ділянка, на якій розміщений даний об`єкт нерухомості перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування для будівництва нежитлового приміщенням не надавалась. Крім того, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (довідка з Адресного реєстру міста Одеси) або відомості про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовано спірний об`єкт нерухомості, ОСОБА_2 не подавалися, декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД 58, яка стала підставою для реєстрації права власності, скасована, а технічний паспорт сам по собі не є підставою для реєстрації права власності.

Оскільки, ОСОБА_2 не набула права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, і не мала права його відчужувати, позивач, як заінтересована особа, права якої як власника земельної ділянки порушуються, просив визнати даний договір купівлі-продажу з ОСОБА_1 недійсним.

Також зазначив, що ОСОБА_2 , самочинно збудувавши нежитлове приміщення на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, неправомірно змінила цільове призначення даної земельної ділянки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року позов Одеської міської ради задоволений частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 20161714) від 26.04.2017 року індексний номер: 34957283, прийняте державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 20161714) від 31.05.2017 року індексний номер: 35457762, прийняте державним реєстратором комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніна Г.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Визнаний недійсним договір купівлі-продажу - нежитлового приміщення загальною площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01.12.2017 року № 867, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 23698029) від 01.12.2017 року індексний номер: 38480300, прийняте державним приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. про поділ об`єкта нерухомого майна від 03.01.2018 року індексний номер 39086441.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 19,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про право власності: 24275545) від 03.01.2018 року індексний номер: 39085540, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 76,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 (номер запису про право власності: 24276237) від 03.01.2018 року індексний номер: 39086162, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого нежитлового приміщення площею 96 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах на користь на користь Одеської міської ради судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Коваленко К.О., представник ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не визначено, а судом не встановлено, яку саме земельну ділянку самовільно зайнято, та на якій площі, тобто не встановлено порушене право.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що ОСОБА_2 змінила цільове призначення земельної ділянки.

Суд не встановив неправомірність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 .

Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами, фактично змінив предмет позову, незаконно залучив до участі у справі співвідповідачів.

Вважає, що ОСОБА_3 не мав права бути представником Одеської міської ради.

В матеріалах справи відсутні належні сповіщення відповідачів у судові засідання та суд незаконно розглянув справу 10 березня 2023 року.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 20 лютого 2024 року державний реєстратор Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., державний реєстратор КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніна Г.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сандрачук Т.А., державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А., ОСОБА_2 не з`явилися, були сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Коваленко К.О., представника ОСОБА_1 , Вишнивецьку А.О., представника Одеської міської ради, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.02.2019 року № 156901507 на підставі висновку від 25.04.2017 року серія та номер: 1704/04-17, технічного паспорту від 25.04.2017 року серія та номер б/н, виданого ТОВ «Нове бюро технічної інвентаризації», технічного паспорту від 25.05.2017 року серія та номер б/н, виданого ТОВ «Інжиніринг тех буд», та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.05.2017 року серія номер: ОД 58, виданої ДАБК Одеської міської ради, державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. внесено запис про право власності № 20161714 із відкриттям розділу від 26.04.2017 року індексний номер: 3457283 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 101) та зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення загальною площею 99,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_2 продала вищезазначений об`єкт ОСОБА_1

01.12.2017 року державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А. на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2017 року №867 зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 99,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 38480300, номер запису про право власності: 23698029.

Задовольняючи частково позов Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Власник земельної ділянки відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

За приписами статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Судом встановлено, що 23.02.2019 року департамент комунальної власності Одеської міської ради листом від 22.02.2019 року № 0119/374-09-04 повідомив, що за результатами огляду встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_4 , зайнята та використовується під розміщення нежитлового приміщення, яке прилягає до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Також зазначив, що у департаменті відсутня інформація щодо прийняття рішень Одеською міською радою стосовно передачі в оренду або власність земельної ділянки за вищевказаною адресою, внаслідок чого має місце використання вказаної земельної ділянки без правовстановлюючих документів на землекористування, що не відповідає положенням ст.ст. 125, 126 ЗК України, тобто самовільне захоплення земельної ділянки.

Отже, позивач не приймав рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться самочинно збудований об`єкт.

Крім того, рішення державного реєстратора (із відкриттям розділу) від 26.04.2017 року індексний номер: 34957283, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , є незаконним та підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 вищевказаного Закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав провадиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5 прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, яка набрала чинності 01.01.2016 року.

Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Так, відповідно до п. 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.2. Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської Ради від 28.07.2009 року № 809, надання та зміна адрес без їх попереднього резервування забороняється.

Згідно із п. 4.4. вказаного Положення на підставі довідки про резервування адреси районні адміністрації за заявою власника (наймача, балансоутримувача) об`єкта видають розпорядження про надання або зміну адреси протягом десяти робочих днів після отримання заяви, довідки, документів, що відповідно до законодавства посвідчують майнові права на об`єкт, та документів, які підтверджують особу заявника.

Проте, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (довідка з Адресного реєстру міста Одеси) ОСОБА_2 не подавались, відомості про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовано вказаний самочинно збудований об`єкт нерухомості, відсутні.

Однією із підстав визнання права власності за ОСОБА_2 є декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ОД 58, яка наказом управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 07.12.2017 року № 01-13/499ДАБК на підставі акту перевірки дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил та доповідної записки головного спеціаліста інспекційного відділу - скасовано.

При цьому, технічний паспорт, поданий відповідачкою ОСОБА_2 , не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, та не може бути єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт, оскільки інша підстава (декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 24.05.2017 року № ОД 58) є скасованою.

За даними управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради листом від 11.12.2018 року № 01-8/906вх у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених об`єктів, відсутня інформація щодо одержання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 04.12.2018 року будівництво спірного об`єкта здійснено на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією.

Окрім того, 22.12.2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, що здійснював державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до 01.01.2013 року повідомило про відсутність станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності на об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення 501а, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

У правовстановлюючих документах об`єкта нерухомості нежитлового приміщення 501 по АДРЕСА_4 міститься інформація про реєстрацію права власності на об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що до 2013 року такого об`єкта як нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 12,6 кв.м., чи/або 96 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) не існувало.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення загальною площею 96 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню, оскільки воно було прийнято із порушенням норм діючого законодавства та порушує прав та інтересів територіальної громади м. Одеси, як власника земельної ділянки.

За договором купівлі-продажу від 01.12.2017 року № 867, посвідченого державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандрачуком Т.А., ОСОБА_2 здійснила відчуження на користь ОСОБА_1 незаконно зареєстрованого за собою нежитлового приміщення загальною площею 96 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 1. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оскільки ОСОБА_2 не набула права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, то, відповідно, не мала права відчужувати спірний об`єкт.

Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідна до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом вірно зазначено, що самочинно збудований об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , не відноситься до об`єктів нерухомого майна, щодо яких взагалі можуть укладатись правочини чи/або проводитися державна реєстрація права власності.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням вищевикладених вимог закону, суд дійшов до обґрунтованого висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання правочину недійсним, оскількищо права та законні інтереси Одеської міської ради були порушені.

31 травня 2017 року державний реєстратор КП «Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніна Г.В. вносить зміни до реєстру, змінюючи загальну площу спірного об`єкта з 12,6 кв.м. на 96 кв.м. (індексний номер 35457762).

У подальшому державний реєстратор Хоменко Ю.А. на підставі поділу об`єкта нерухомого майна від 27.12.2017 року серія та номер: 1931/12-17, своїм рішенням від 03.01.2018 року індексний номер рішення: 39086441 закрив об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 101; на підставі технічного паспорту від 27.12.2017 року, виданого ТОВ «Нове бюро технічної інвентаризації», висновку про поділ об`єкта нерухомого майна від 27.12.2017 року серія та номер: 1931/12-17, виданого ТОВ «Нове бюро технічної інвентаризації», рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.01.2018 року індексний номер рішення: 39085540 зареєстрував право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 9,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 03.01.2018 року індексний номер рішення: 39086162 зареєстрував право власності на об`єкт нерухомого мана (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, загальною площею 76,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 .

Також колегія суддів погоджується з тим, що вищевказані рішення державного реєстратора Хоменко Ю.А. підлягають скасуванню та самовільна зайнята ОСОБА_2 земельна ділянка має бути звільнена, з наступних підстав.

Згідно із ст. 376 ЦПК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У п. 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Крім того, рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 року № 1316-VІ затверджено план зонування території (зонінгу) м. Одеси.

Згідно зі Схемою зонування Суворовського району м. Одеси за вказаною адресою використання земельних ділянок можливе тільки для розміщення змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови (9-16 поверхів). Тобто, використання вищезазначеної земельної ділянки з іншим цільовим призначенням, зокрема для будівництва нежитлового приміщення, як окремого об`єкта нерухомого майна із присвоєнням йому нової адреси не передбачено.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території або детальному плану території, забороняється.

Згідно з абз. 2 ч. 1, 3, 5 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту сільською, селищною, міською радою. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель тієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

З урахуванням викладеного, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 , самочинно збудувавши нежитлове приміщення на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, неправомірно змінила цільове призначення даної земельної ділянки.

Таким чином, суд на законних підставах визнав, що знаходження даного самочинно збудованого нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться на землях територіальної громади м. Одеси, є протиправним та незаконним, перешкоджає власнику у реалізації законних прав та інтересів, передбачених діючим законодавством України, тому підлягає знесенню.

Суд також дійшов до обгрунтованого висновку, що вимоги до державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В., державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Сосніної Г.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сандрачука Т.А., державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Судом встановлено, що позивач оспорює рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на підставі яких зареєстровано речові права на це майно третіх осіб.

У даному випадку спір пов`язаний з реєстрацією права власності на нежитлове приміщення, процедура якої передбачає її здійснення лише за участі нотаріуса (державного чи приватного) або державного реєстратора, дії якого оскаржуються опосередковано через неправомірність дій власників майна.

Таким чином, належним відповідачем у даній справі може бути особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто належними відповідачами за ними є лише фізичні особи-набувачі речових прав.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладених обставин, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Доводи апеляційної скарги адвоката Коваленко К.О., представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не визначено, а судом не встановлено, яку саме земельну ділянку самовільно зайнято, та на якій площі, тобто не встановлено порушене право, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки судом було встановлено, що збудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним та знаходиться на землях територіальної громади м. Одеси, а саме на земельній ділянці стосовно якої не приймалось рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, що є протиправним та незаконним, так як перешкоджає власнику у реалізації законних прав та інтересів.

Доводи про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що ОСОБА_2 змінила цільове призначення земельної ділянки, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ОСОБА_2 , самочинно збудувавши нежитлове приміщення на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси без правовстановлюючих документів, неправомірно змінила цільове призначення даної земельної ділянки.

Доводи про те, що суд не встановив неправомірність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 самовільно зайняла земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Одеси та незаконно зареєструвала за собою нежитлове приміщення загальною площею 96 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи про те, що суд не звернув уваги на те, що позивач звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами, фактично змінив предмет позову, незаконно залучив до участі у справі співвідповідачів є безпідставними, оскільки позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання (п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України), також позивач до закінчення підготовчого засідання має право змінити предмет або підстави позову (п. 3 ч. 1 ст. 49 ЦПК України), а суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у справі співвідповідача (ч. 1 ст. 51 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з уточненим позовом 14.05.2019 року, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року було закрито підготовче провадження, тобто позивач звернувся до суду з уточненим позовом до закриття підготовчого провадження, що не є порушенням судом норм процесуального права.

Доводи про те, що ОСОБА_3 не мав права бути представником Одеської міської ради, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ОСОБА_3 , як уповноважена особа Одеської міської ради, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції має право на підставі довіреності, наданої міським головою представляти інтереси Одеської міської ради у всіх судах України.

Доводи про те, що в матеріалах справи відсутні належні сповіщення відповідачів у судові засідання та суд незаконно розглянув справу 10 березня 2023 року, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зроблено висновок, що «для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін».

Як вбачається з матеріалів справи, справа була призначена до розгляду на 28 лютого 2023 року (а.с. 93 т. 2).

Зважаючи на те, що у судове засідання на 28 лютого 2023 року сторони були повідомлені належним чином, того ж дня відбувся розгляд справи за відсутності учасників справи, рішення ухвалене в день його підписання 10 березня 2023 року, а тому підстав вважати, що суд незаконно розглянув справу 10 березня 2023 року за відсутністю належних сповіщень відповідачів про розгляд справи, немає.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Коваленко Катерини Олександрівни, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 лютого 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова