РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 рокуСправа № 495/11864/23
Номер провадження 2/495/24/2024

Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Мартиненко Т.А.,

представника позивача адвоката Дьоміної Т.В.,

представника відповідача адвоката Каланжова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Саданова О.В., про визнання договорів дарування недійсними, скасування державної реєстрації,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов О.В., про визнання недійсними договорів дарування від 14.06.2023:

- земельної ділянки № 6а, площею 0,2507га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0430; посвідченого державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 993;

- земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0365; житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 992;

та скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на вказане нерухоме майно.

1.Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача, третьої особи.

1.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що вказані договори позивачем укладено під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає з дочкою ОСОБА_2 договори довічного утримання; із змістом підписаних договорів не ознайомлювався; наміру відчужувати належне йому нерухоме майно шляхом дарування не мав (при цьому позивач посилається на статті 229-233 Цивільного кодексу України, далі - ЦК).

Вказав, що після укладення договорів залишився проживати у будинку, який був предметом дарування, тобто фактична передача майна новому власнику не відбулась. Вважає, що відповідачка скористалась його юридичною необізнаністю та спонукала до помилкового укладення оскаржених договорів.

Зазначив, що є пенсіонером, має розлади здоров`я, потребує стороннього догляду; у зв`язку із втратою дружини у 2022 році, перебуванням сина у лавах Збройних Сил України, переніс значні душевні хвилювання.

Посилаючись на частину другу статті 235 ЦК також вважає оскаржені договори удаваними.

1.2. У відзиві на позов відповідач його вимог не визнав. Представник відповідача таку позицію мотивував тим, що оскаржені договори між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладені із дотриманням вимог їх нотаріального посвідчення; договори містять підписи сторін, якими засвідчено ознайомлення із змістом такого договору; доказів щодо помилкового сприйняття фактичних обставин правочину на момент його укладення позивач не надав.

Доказів про вплив стану здоров`я та душевних хвилювань за сина на можливість свого волевиявлення під час укладення оскаржених договорів ОСОБА_1 суду також не надав.

Обставини щодо фактичного подальшого проживання ОСОБА_1 у подарованому будинку пояснив тим, що сторони між родичі, наміру позбавляти житла позивача у відповідача немає.

Керуючись наведеним, просить у задоволенні позову відмовити.

1.3. Письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог третя особа суду не надала.

2. Рух справи у суді.

Позовну заяву подано до суду 01.11.2023.

Ухвалою від 27.11.2023 за вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі; розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження; у справі призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 06.03.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

3. Фактичні обставини справи.

3.1. 14.06.2023 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договори дарування: 1) земельної ділянки АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:001:0430; посвідчений державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 993; 2) земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:001:0365; житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 992 (арк. спр. 14-17).

3.2. На підтвердження обставин щодо свого стану здоров`я ОСОБА_1 надав суду виписки з медичної карти стаціонарного хворого (періоди лікування із 06.02.2023 по 20.02.2023; із 15.05.2023 по 29.05.2023; із 15.09.2023 по 25.09.2023, арк.спр. 9-11); консультаційний висновок спеціаліста без дати (арк.спр. 99); довідку про візит до лікаря міської поліклініки 28.03.2024 (арк. спр. 98).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 22.07.1999 Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області).

3.3. Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (копія паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого 22.07.1999).

3.4. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 (син позивача) ствердив про відомі йому обставини щодо досягнення між батьком і сестрою усної домовленості про укладення договору довічного утримання. Зазначив, що перераховував деякі кошти сестрі для передачі їх батькові, у тому числі для оплати укладених оскаржених договорів. Вказав про наявні проблеми зі здоров`ям ОСОБА_1 . Зі слів батька йому стало відомо, що при укладенні договорів ОСОБА_1 їх не читав, що і призвело до помилки.

4. Застосовані норми права. Висновки суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 148/2112/19 ).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності; б) правових наслідків його вчинення; помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення; поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Зазначаючи про недійсність вчинених позивачем договорів дарування, він посилався на відсутність у нього волевиявлення на відчуження належного йому нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, про те, що мав намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, дає підстави для висновку, що він просив визнати недійсним договір дарування з підстав наявності в нього дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

В межах розгляду цієї справи суд враховує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.

Верховний Суд звертав увагу, що в іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах (постанова Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 138/246/22).

У даних правовідносинах суд не встановив обставин, які б свідчили про помилку щодо природи оспорюваних договорів дарування.

Пояснення позивача про те, що його волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності можливості отримувати допомогу (матеріальну або фізичну), не є доказом наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваних договорів.

На підставі досліджених доказів судом встановлено вік позивача (на момент укладення оскаржених договорів 62 роки), наявність захворювань; водночас, доказів про набуття статусу пенсіонера за віком або за станом здоров`я (у тому числі встановлення інвалідності) позивач суду не надав; зареєстроване і фактичне місце проживання позивача у подарованому будинку. Оскаржені договори нотаріально посвідчені, містять підписи позивача, дійсність яких він не оскаржує. Ступінь родинних зв`язків позивача і відповідача (батько-дочка) сторони визнали; такі обставини у суду не викликають сумніві.

Позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування він мав волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсним в порядку статті 229 ЦК.

Також суд враховує, що визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК, пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин, що позивач в даній справі не довів.

Щодо удаваності правочину, суд звертає увагу, що оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

В межах розгляду цієї справи судом не встановлено обставин які б вказували на відсутність дійсної спрямованості волі сторін (як позивача так і відповідача) при укладенні договорів; також не встановлено обставин укладення спірних правочинів з метою приховати будь-який інший.

Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

5. Розподіл судових витрат.

За правилами статті 141 ЦПК витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 12-13, 76-81, 141, 257, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний судове рішення складене 16.08.2024.

Суддя Ю.Ф.Волкова