Провадження № 2-з/761/468/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Сіромашенко Н.В., розглянувши матеріали заяви представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, 3% річних та інфляційних втрат, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року позивачка, інтереси якої представлені адвокатом Кузьміним Д.Л., звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 2 498 972,85 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 518 725,15 грн. та інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 2 307 188,71 грн., а всього 5 324 886,71 грн..

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2024 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Одночасно з позовною заявою представником позивачки - адвокатом Кузьміним Д.Л. подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська обл., Васильківський р., с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.11.2023 року у справі 761/43598/21 визначено заборгованість відповідача за аліментами майже у 2,5 млн. грн з доходів, отриманих ним у 2015-2017 роках, з огляду на що, позивачка має право на стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних в загальній сумі більше ніж 5 млн. грн.

З довідки про отримання аліментів НОМЕР_3/23 від 04.11.2019 року, вбачається, що за період з 01.01.2014 року по 01.11.2019 року позивачем отримано аліменти від відповідача в загальній сумі 139146 грн. 05 коп. на двох дітей, один з яких з інвалідністю, при тому, що ОСОБА_2 на той час володів рядом підприємств, в одному з яких, ТОВ «Медичний центр «Гемафонд» (), в 2017 році його особиста частка в статутному капіталі становила 84 542 320 грн, а фактично він контролював все підприємство із загальним розміром статутного капіталу більше ніж 160 млн. грн. За час стягнення аліментів ОСОБА_2 формально працевлаштовувався на належних йому підприємствах, отримуючи мінімально можливий дохід у вигляді заробітної плати, лише з однією метою - максимально занизити розмір аліментів до сплати (детально у позові).

Станом на кінець 2019 рік на праві власності відповідачу ОСОБА_2 належало наступне нерухоме майно:

?житловий будинок 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 ;

?житловий будинок 120,7 кв.м. у АДРЕСА_2 ;

?житловий будинок 165 кв.м. у АДРЕСА_2 ;

?1/375 та 33/125 частки квартири АДРЕСА_3 ;

?земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, що у Васильківському районі Київської області.

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.11.2023 року у справі №761/43598/21, борг відповідача за аліментами, враховуючи інформацію від Державної податкової служби та на підставі заяви стягувача, 20.05.2020 року державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості боржника за період з 1 кварталу 2013 року по 2 квартал 2019 року та встановлено заборгованість за аліментами в сумі 2 538 629 грн. 00 коп.

Інформацією про виконавче провадження НОМЕР_3 від 22.07.2024 року підтверджується, що після встановлення боргу, виконавцем здійснено заходи забезпечення виконання рішення, в тому числі накладено арешт не все майно боржника.

Однак, як встановлено рішенням суду від 29.11.2023 року, 05.06.2020 року представник боржника подав заяву про перерахунок боргу, в якій, серед іншого, зазначив, що ОСОБА_2 з 2015 по 2019 роки займався підприємницькою діяльністю як фізична особа-підприємець по спрощеній системі оподаткування, а тому нараховані йому доходи як самозайнятій особі, що є оборотними коштами, не можуть враховуватись при нарахуванні аліментів.

За вказаною заявою боржника, інший державний виконавець здійснив перерахунок боргу та прийшов до висновку про відсутність боргу станом на 09.06.2020 року, тобто за весь період примусового стягнення. Одночасно виконавцем також скасовано арешт на все майно боржника, що накладений попереднім виконавцем 20.05.2020 року, та, за заявою самого боржника, в рахунок забезпечення виконання майбутніх платежів, накладено арешт на житловий будинок 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку під цим будинком кадастровий номер :01:031:5040, що перебуває у користуванні, а не у власності, відповідача.

Вказаною вище інформацією з ДРРП, а також договором дарування від 19.02.2021 року підтверджується, що внаслідок зняття арешту державним виконавцем з усього майна відповідача, останнім відчужено (подаровано) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

19.02.2021 року ОСОБА_2 вирішив подарувати вказаний будинок не своїм дітям, законній дружині, чи навіть сторонній особі, а своєму батьку ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якому на момент укладення договору виповнилось повних 84 роки. Така дія щодо відчуження майна безперечно свідчить про намагання ОСОБА_2 зберегти об`єкт під своїм контролем та одночасно убезпечити його від посягань можливих кредиторів, що за сталою практикою ВС є недобросовісною поведінкою.

Зазначає, що з метою уникнення виконання рішення суду, відповідач ОСОБА_2 відчужив об`єкти нерухомості своєму батьку ОСОБА_3 ..

В подальшому, Інформацією про виконавче провадження НОМЕР_3 від 22.07.2024 року підтверджується, що у другій половині 2022 року у боржника утворюється борг за періодичними платежами за аліментами, у серпні-вересні 2022 року виконавець знову накладає арешти на майно та кошти боржника, а 02.05.2023 року виконавець накладає штраф за несплату аліментів понад один рік та проводить оцінку нерухомого майна для його реалізації.

У жовтні 2023 року відповідач здійснює погашення боргу за періодичними платежами, внаслідок чого державний виконавець скасовує арешти, крім вказаного вище арешту будинку АДРЕСА_1 що накладено за заявою самого боржника у червні 2020 року.

10.10.2023 року, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу здійснює відчуження вже іншого будинку площею 120,7 кв.м. у АДРЕСА_2 , також не сторонній особі, а ОСОБА_4 , дружині рідного брата (п.4.4 Договору), оцінивши об`єкт продажу у більше ніж 284 тис. євро.

Отже, внаслідок умисного відчуження відповідачем найбільш цінного нерухомого майна з метою уникнення його примусової реалізації в порядку виконання дійсних та можливих рішень судів про стягнення з нього коштів, Інформаційними довідками з ДРРП від 22.07.2024 року підтверджується, що на даний час у власності ОСОБА_2 залишаються лише:

?житловий будинок 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 ;

?незначні частки, 1/375 та 33/125, квартири АДРЕСА_3 ;

?земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, що у Васильківському районі Київської області.

Станом на момент подання даного позову житловий будинок 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 залишається під арештом державного виконавця.

Проте, у зв`язку із погашенням боргу у 2,5 млн. грн, 19.07.2024 року боржник звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арешту із вказаного будинку, очевидно із метою його подальшого відчуження.

На даний час у державного виконавця відсутні підстави для збереження такого арешту, а тому існує велика ймовірність зняття арешту виконавцем, та ще більша імовірність відчуження після цього останніх об`єктів нерухомості відповідачем.

ОСОБА_2 крім українського громадянства, має громадянство Великобританії та виїхав на постійне місце проживання до ОАЕ, а відповідно до вказаного вище договору купівлі-продажу від 10.10.2023 року, відповідач вказує про постійне проживання у Німеччині, що свідчить про те, що відповідача нічого не пов`язує з Україною, а з урахуванням умов воєнного стану та загальної мобілізації, відповідач навряд чи повернеться до України, навіть для тимчасового перебування.Факт запровадження воєнного стану на території України та, внаслідок чого, існування об`єктивних ризиків пошкодження нерухомого майна та його знецінення внаслідок економічної кризи, свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 може здійснити відчуження наявного у нього на території України нерухомого майна.

Враховуючи виїзд ОСОБА_2 на постійне місце проживання до іншої держави, умови воєнного стану в Україні, обізнаність ОСОБА_2 про можливі претензії позивачки щодо сплати ним пені, інфляційних та 3% річних від встановленого судом боргу в 2.5 млн. грн, існує достатня ймовірність, що останні активи ОСОБА_2 в Україні будуть відчужені, а можливе рішення суду залишиться невиконаним.

Дослідивши заяву та долучені до неї матеріали суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить наступне майно, а саме: житловий будинок 120,6 кв.м. у АДРЕСА_1 ; незначні частки, 1/375 та 33/125, квартири АДРЕСА_3 ; земельна ділянка кадастровий номер :04:012:0013, площею 0,2 га, що у Васильківському районі Київської області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових правна нерухоме майно, номер запису про право власності 387822686.

Згідно роз`яснень наведених у п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений забороною вчиняти певні дії.

Згідно п. 20 Постанови пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки забезпечення позову- це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд, з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, приймаючи до уваги той факт, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у випадку задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зазначені позивачем обставини, суд вважає, що на теперішній час невжиття заходів забезпечення позову дійсно може призвести до реального ускладнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, а отже необхідним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії.

Враховуючи наведене вважаю, що належним, необхідним та співмірним способом забезпечення позову з урахуванням змісту позовних вимог та ціни позову буде заборона ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження та переходу права власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224 та земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська обл., Васильківський р., с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, а також заборона державним реєстраторам прав на нерухоме майно та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо здійснення державної реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням та переходом права власності на вказане нерухоме майно.

Таких висновків суд дійшов на підставі того, що припинення за відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду даної справи права власності на вищезазначене нерухоме майно може у подальшому вплинути на можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Водночас, заборона вчинення інших дій (передача в оренду тощо), ніж відчуження та перехід права власності на нерухоме майно, може призвести до необґрунтованого порушення прав ОСОБА_2 , за яким зареєстровано право власності на вказане майно.

Таким чином, заява представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Згідно ч. 2 ст. 157 ЦПК України примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 157 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Дениса Леонідовича про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок загальною площею 120,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, який на праві власності зареєстрований за ОСОБА_2 .

Накласти арешт на земельну ділянку площею 0.2 га, кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська обл., Васильківський р., с/рада. Крушинська, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 .

Заборони ОСОБА_2 та будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :04:012:0013, за адресою: Київська обл., Васильківський р., с/рада. Крушинська.

Дані про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Дані про боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя: Н.В. Сіромашенко