КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/3389/23

12 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» адвокатаГородніщевої Єлизавети Олегівни на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Жовнюватюк В.С., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» звернулося досуду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначало, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно - телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №4704222 про надання споживчого кредиту. Зазначений договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents.

Згідно умов кредитного договору сума кредитного договору складає 20 000 грн, строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту ( 30.09.2021) зі встановленою відсотковою ставкою у розмірі 1,90 % в день.

Вказувало, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за вказаним договором виконало в повному обсязі, надало можливість відповідачці користуватись кредитними коштами, надіславши на картку відповідачки грошові кошти в сумі 20 000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту відповідачки № НОМЕР_1 .

30.09.2021року відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. кредитного договору кредитний договір було автопролонговано, строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.

Зазначало, що надалі відповідачка оплати за кредитним договором не здійснював.

Вказувало на те, що пп. 3 п. 5.1. кредитного договору передбачено, що ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 25 травня 2022 року між ТОВ ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК«Фінтраст Україна», фактором, було укладено договір факторингу № 25-05/2022 згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна»повідомило відповідачку шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення.

Станом на дату звернення до суду з даним позовом заборгованість відповідачки по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 20 000,00 грн - тіло кредиту та 45 600,00 грн - нараховані проценти, а всього - 65 600,00 грн.

З огляду на вище викладене, просило суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 65 600 грн, судовий збір у розмірі 2684 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

У квітні 2023 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» адвокат Крюкова Марина Володимирівна подала до суду заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до якої просила суд стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» 86 524, 60 грн, з яких: 20 000 грн -сума кредиту, 45600 грн.- сума процентів за користуванням кредитом, 18 433, 60 грн.- сума інфляційних втрат, 2491 грн- сума 3% річних.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2023 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, разом із додатками надіслано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту у розмірі 20000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» судовий збір у розмірі 620,40 грн.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, 02 квітня 2024 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» адвокат Городніщева Єлизавета Олегівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ознайомившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, не погоджується з ним в тій частині, яка залишена без задоволення, оскільки, вважає, що судом у вказаній частині неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, а також судом порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що судом при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно є цивільно-правові відносини та підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20000 грн., проте, що стосується вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 45 600 грн., то такі вимоги задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог товариства про стягнення з відповідачки на його користь заборгованості по сплаті відсотків, суд першої інстанції не врахував, що п. 1.4. договору №4704222 про надання споживчого кредиту від 31.08.2021 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 визначеного строк кредиту 30 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується за зниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в Розділі 4 цього договору.

В п. 4.1. договору зазначено, що строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2.(пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) договору.

Порядок автопролонгації строку кредиту (далі-автопролонгація), визначений в п. 4.3. договору, а саме: сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку передбаченому п.4.2.договору.

Зазначає, що згідно з даними розрахунку заборгованості, що відображені у картці обліку, у період з дати укладання договору, а саме -з 31.08.2021 року, по дату закінчення строку кредиту- 30.09.2021 року, утворилась заборгованість за процентами у межах погодженого строку надання кредиту у розмірі 11 400,00 грн.

Вказує на те, що 30.09.2021 року відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, на підставі умов пункту 4.3 кредитного договору кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль. Надалі відповідачка оплати за кредитним договором не здійснювала.

У період з 01.10.2021 року по 29.12.2021 року утворилась заборгованість за процентами у межах погодженого нового строку, відповідно до поденного розрахунку у розмірі 34 200,00 грн. Тобто, загальна сума заборгованість за процентами у періоди з 31.08.2021 року по 30.09.2021 року та з 01.10.2021 року по 29.12.2021 року склала 45600,00 грн.

Зазначає, що у даному випадку проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, у межах погодженого нового строку відповідно до поденного розрахунку, який було надано до позовної заяви (картка обліку). Нараховані відсотки не носять штрафний характер.

Вказує на те, що посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, зазначене в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, є вирваними з контексту та такими, що не підлягає застосуванню в конкретному випадку, оскільки слід наголосити, що дана кредитна справа має свої ознаки та характеристики, які її відрізняють. Тому застосовувати зазначені вище правові висновки необхідно, враховуючи критерії Верховного Суду щодо подібності правовідносин (однакове нормативно-правове регулювання, склад учасників, підстави виникнення правовідносин, тощо).

Вважає, що у даному випадку сторонами правовідносин погоджено у належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку.

Окрім того, просила суд стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

21 травня 2024 року до Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Божко Дар'ї Олександрівни.

З доводів відзиву вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що апелянтом не наведено аргументованих підстав для скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12.03.2024 року у справі № 369/3389/23.

Звертає увагу суду, що відповідно до змісту позовної заяви ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», просило стягнути з відповідачки заборгованість по договору кредиту в сумі 65 600 грн, з яких сума кредиту - 20000 грн, сума процентів за користування кредитому - 45 600 грн, але разом з позовною заявою ТОВ «Фінтраст Україна» було подано заяву про збільшення позовних вимог. 29.01.2024 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Божко Дар`єю Олександрівною в приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва було отримано заяву про збільшення позовних вимог, подану ТОВ «Фінтраст Україна». Відповідно до даної заяви ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» застосувало ст. 625 ЦК України та нарахувало ще 3 % річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню за розрахунком, який наданий позивачем, за період з 2022 року по 06.04.2023 року. Відповідно до незрозумілого розрахунку заборгованості, який ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» додає до цієї заяви, заборгованість становить 65 600 грн, з яких: сума кредиту -20000 грн, сума процентів за користування кредитом- 45 600 грн, сума інфляційних витрат - 18433,60 грн, сума 3% річних - 2491,00 грн, всього 86 524,60 грн.

Але, ігноруючи цей факт та своє волевиявлення, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», відповідно до даної апеляційної скарги, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та стягнути зі ОСОБА_1 все ж таки 65 600 грн, з яких: сума кредиту - 20000 грн, сума процентів за користування кредитом- 45 600 грн.

Зазначає, що такі дії апелянта є незрозумілими, оскільки суд першої інстанції розглядав позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 86 524,60 грн, а зараз позивач просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та стягнути з ОСОБА_1 заборгованіть за кредитом уже у розмірі 65 600 грн. Вважає, що такі дії апелянта вводять суд в оману та порушують норми процесуального права та основні засади цивільного судочинства, оскільки апелянт не може визначитись, яка все ж таки сума підлягає стягненню.

Звертає увагу суду, що під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач не надавав належних доказів, які б підтверджували законність нарахування відсотків по кредиту, та за якою системою відбувалось нарахування даних відсотків. Єдиний доказ, що був наявний в справі, який підтверджував, начебто законність нарахування відсотків, це реєстр боржників. Про який, апелянт, також зазначає у своїй апеляційній скарзі. Однак, сторона відповідача вважає такий доказ неналежним.

Вважає, що в силу положень ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», витяг з реєстру боржників не є первинним документом, сформований представником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» у табличному вигляді на власний розсуд, та не є бухгалтерським документом, що підтверджує суму боргу та систему нарахування відсотків.

Зазначає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання не є правомірним та не відповідає дійсності. Наголошує, що у зв`язку з актом збройної агресії російської федерації, починаючи з 24.02.2022 року в Україні діє воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року.

Відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Таким чином, вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 24.02.2022 року - по сьогодні є неправомірним та незаконним зі сторони позивача, а тому не може бути прийняте судом до уваги.

Вважає, що позивач порушив процедуру, яка була прописана у ЗУ "Про споживче кредитування", а також і умови договору факторингу, оскільки повідомлення про відступлення права вимоги не було отримана відповідачкою.

Також, відповідачка не отримувала жодної досудової вимоги, яку позивач повинен був направити за вимогами споживчого кредитування, що також є порушенням ЗУ "Про споживче кредитування".

Вважає, що у матеріалах справи № 369/3389/23 надані докази для відшкодування витрат на правову допомогу, що були прийняті суддею Солом`янського районного суду м. Києва, та ухвалення додаткового рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.03.2024 року у справі № 369/3389/23 є законним та обґрунтованим, а тому додаткове рішення не підлягає скасуванню. В свою чергу посилання апелянта на те, що витрати на правову допомогу у розмірі 6065,60 грн не мають юридичного обґрунтування.

Вказує на те, що відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Водночас вважає, що такі витрати в сумі 8 000 гривень є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру.

Також, звертає увагу суду, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що це шаблонні документи, які не потребують спеціальних знань адвоката. Апеляційна скарга складається з тих самих обставин та тексту, що раніше був зазначений під час розгляду справи судом І інстанції, нових обставин апелянт не зазначає.

Вважає, що відшкодування відповідачем витрат на надання правничої допомоги можливе у сумі 1000 грн.

28 травня 2024 року до Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни. Відповідно до яких сторона позивача підтримала викладені в апеляційній скарзі вимоги та просила їх задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір №4704222 про надання споживчого кредиту у формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3.

Відповідно до п. 1.3 договору сума кредиту складає 20 000,00 грн.

Згідно п.1.4. договору строк кредиту 30 днів.

Мета кредиту: споживчі (особисті) потреби.

Відповідно до п.1.5.1. договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Відповідно до п.2.1. договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Згідно з п.3.1. договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

В п. 4.1. договору зазначено,що строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4. договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2.(пп. 4.2.1.-4.2.4.) договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов, визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) договору.

Порядок автопролонгації строку кредиту визначений в п. 4.3. договору.

Згідно умов п.4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача, у порядку передбаченому п.4.2. Договору.( а.с. 11-13).

Згідно довідки ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 06.06.2022 року на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 було перераховано суму коштів у розмірі 20 000 грн. ( а.с. 16).

25 травня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ УКРАЇНА фактором, було укладено Договір факторингу № 25-05/2022 згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за кредитним договором.( а.с. 17-21).

За п.1.2 договору факторингу права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 25 травня 2022 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4704222, в загальному розмірі 65 600,00 грн, з яких: 20 000 грн - тіло кредиту, 45 600 грн нараховані проценти за користування кредитом ( а.с. 22).

Згідно з картки обліку договору, вбачається, що заборгованість відповідача становить суму у розмірі 65 600,00 грн., яка складається з : 20 000, 00 грн. простроченої заборгованості за кредитом та 45 600 грн. простроченої заборгованість за нарахованими процентами.( а.с 23-24).

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача- ОСОБА_1 шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену при укладенні кредитного договору, однак в матеріалах справи відсутні докази отримання вказаного повідомлення відповідачкою ( а.с. 25).

В апеляційній скарзі представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» суму заборгованості у розмірі 65 600 грн, з яких 20 000 грн- тіло кредиту, 45 600 грн.- нараховані проценти.

Отже, рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідачки та користь позивача суми інфляційних втрат- 18 433, 60 грн, та 3% річних-2 491 грн. сторонами не оскаржується, а тому, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» тіло кредиту у розмірі 20 000 грн., суд першої інстанції посилався на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.п.5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Отже, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунок заборгованості) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

З огляду на викладене, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається із матеріалів справи, 31 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №4704222 про надання споживчого кредиту, у формі електронного документу, який було підписано з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3 (а.с. 12-17).

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 06.06.2022 року відповідно до якої на рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_1 було перераховано суму коштів у розмірі 20 000 грн(а.с. 24).

З картки обліку договору вбачається, що заборгованість відповідачки становить суму у розмірі 65 600,00 грн., яка складається із: 20 000, 00 грн. простроченої заборгованості за кредитом та 45 600 грн. простроченої заборгованість за нарахованими процентами ( а.с. 25-32).

З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та ОСОБА_1 підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, то без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Отже, відповідачка уклала із ТОВ «Авентус України» електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_3), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Як встановлено, 25 травня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК« Фінтраст Україна, фактором, було укладено Договір факторингу № 25-05/2022 згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.( а.с. 17-21).

За п.1.2 договору факторингу права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 25 травня 2022 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4704222, в загальному розмірі 65 600,00 грн, з яких: 20 000 грн - тіло кредиту, 45 600 грн нараховані проценти за користування кредитом.

Згідно долученого до справи договору факторингу №25-05/2022 від 25 травня 2022 року, за яким відступлено право вимоги боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, визначили межі, обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора, порядок передачі документів новому кредитору, що підтверджують права вимоги до боржника, ціну договору та порядок розрахунку між сторонами за відступлення, що відповідач не спростував.

Вказаний договір факторингу є чинним, оскільки його дійсність ніким не оспорено, а тому він підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача процентів за користування кредитом, суд першої інстанції посилався на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України вказує, що щомісячна виплата процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється.

Згідно з п.п.1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 20000 грн, строк кредиту 30 днів, тип процентної ставки - фіксована.

Відповідно до умов п.1.5.1. договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 Договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Відтак вимога про стягнення процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства й задоволенню не підлягає.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до п. 1.3 договору сума кредиту складає 20 000,00 грн.

Відповідно до п.1.4. договору строк кредиту 30 днів, а отже дата повернення кредиту 30.09.2021 року.

Мета кредиту: споживчі (особисті) потреби.

Відповідно до п.1.5.1. договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 Договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Відповідно до п.2.1. договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Згідно з п.3.1. договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

В п. 4.1. Договору зазначено, що строк кредиту може бути продовжено: за ініціативою споживача на кількість днів, зазначену в п.1.4. Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пп.4.2.(пп. 4.2.1.-4.2.4.) Договору; або в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 - 4.3.2) Договору.

Порядок автопролонгації строку кредиту визначений в п. 4.3. Договору, а саме:

З огляду на умови п.4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Споживач, дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах передбачених в пп. 4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у Споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою Споживача, у порядку передбаченому п.4.2.Договору ( а.с. 11-13).

Отже, з урахуванням положень п.4.3.5. договору та з урахуванням того, що станом на дату повернення кредиту (30.09.2021) у позивача - ОСОБА_1 була наявна заборгованість за кредитом, що у свою чергу призвело до продовження строку кредиту на 90 днів. Тобто, датою повернення кредиту стало 30.12.2021 року.

Викладене у свою чергу свідчить про те, що сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідач у межах строку кредитування з 31 серпня 2021 року по 31 грудня 2021 року (з урахуванням автопролонгації) за користування кредитними коштами.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

Подана позивачем картка обліку договору є чіткою, повною та розгорнутою по окремим категоріям. Даних на її спростування матеріали справи не містять.

Отже, вимоги позивача про стягнення відсотків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також колегія суддів зазначає, що умови укладеного між сторонами кредитного договору відповідачем у судовому порядку не оспорювались.

Однак, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для нарахування передбачених кредитним договором процентів, оскільки такий висновок спростовується дослідженими колегією суддів доказами, що містяться в матеріалах справи.

У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача- ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» відсотків за користуванням кредитом у розмірі 45 600 грн, то додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 18 березня 2024 року також слід скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

На підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції представником позивача були надані копія договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07 липня 2022 року; копія звіту про надання правової допомоги від 28 лютого 2023 року у розмірі 8000,00 грн; копія рахунку на оплату від 28 лютого 2023 року у розмірі 8000,00 грн; копія платіжного доручення №342 від 28 лютого 2023 року у розмірі 8000,00 грн.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою,представник апелянта Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» просила суд стягнути з відповідача на користь позивача -апелянта витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона апелянта надала: копію договору про надання правової допомоги №28/03-2024 від 28 березня 2024 року; копію звіту про надання правової допомоги від 01 квітня 2024 року у розмірі 8000,00 грн; копія рахунку на оплату від 29 березня 2024 року у розмірі 8000,00 грн; копія платіжного доручення №4203 від 29 березня 2024 року у розмірі 8000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача зазначала, що розмір заявленої апелянтом вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 8 000 грн. є неправильним, несправедливим, необгрунтованим і фактично не доведеним. Вважає, що відшкодування відповідачем витрат на надання правової допомоги можливе у сумі 1 000 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву - частина 8 статті 141 ЦПК України.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги - частина 3 статті 137 ЦПК України.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги, та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.

За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до вимог ч.ч.5,6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналізуючи подані представником позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу та доводи заперечень, поданих представником відповідача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доведеними, обґрунтованими та співмірними складності справи та об`єму виконаної адвокатом роботи є витрати на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам ( 75, 82 %) розмірі 6 065 грн. ( у суді першої інстанції) та 6065 грн.( в апеляційній інстанції).

Щодо судового збору колегія суддів зазначає наступне.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

При подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 220, 80 грн.

Після перегляду справи в апеляційній інстанції позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» задоволено частково на 75, 82%, з огляду на що з відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 035 грн. за подання позовної заяви, та 2 442 грн. за подання апеляційної скарги, що у сумі становить 4 477 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 512, 514, 516, 517, 526, 626-629, 1048, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, ст.ст. 3,6,11,12 Закону України «Про електронну комерцію» ст. ст. 133, 137, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (; місцезнаходження: вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, м. Київ) заборгованість за відсотками у розмірі 45 600 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Солом'янського районного суду міста Києва 18 березня 2024 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (; місцезнаходження: вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, м. Київ) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 035 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 2 442 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (; місцезнаходження: вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, м. Київ) витрати на правову допомогу у розмірі 12 130 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: