Справа № 444/2868/23
Провадження № 2/444/137/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

15 січня 2024 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р. Й.,

при секретарі Мамедова Г.І.

з участю позивача ОСОБА_1

законного представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про позбавлення батьківських прав. Просить суд:

- позбавити громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- судові витрати у повному розмірі покласти на відповідача,

з підстав зазначених у позові.

07.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі Підготовче судове засідання призначено на 20.09.2023 року.

Позивач та її законний представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Просять позбавити громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з підстав зазначених у позові. Наголосили, що з часу звернення в суд із позовом відповідач жодних дій не вчинила, не намагалася із дочкою налагодити стосунки та брати участь у її вихованні. Неповнолітня ОСОБА_1 зазначила, що з мамою (відповідачем у справі) не проживає разом більш ніж 4 роки, однак минулого року її бачила. Станом на сьогодні вона не знає, де перебуває її мама - ОСОБА_3 , вона їй не телефонує та її життям не цікавиться, хоча і має номер її телефону. Вона ж навпаки, матері телефону немає.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, а саме за зареєстрованою адресою місця її проживання та реєстрації та додатково шляхом оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.

Від неї не надходило на адресу суду жодних клопотань, заяв про відкладення судових засідань, відзиву на позовну заяву. Також нею не подавалися на адресу суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не прибув, однак надав на адресу суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності. щодо вирішення справи покладається на думку суду. До заяви долучив копію рішення та висновку опікунської ради.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , яка була приведена до присяги, попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, показала, що дійсно мати неповнолітньої ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_3 дитиною не цікавиться. Вона довгий час перебуває за кордоном, зі слів односельчан - у Польщі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 , яка була приведена до присяги, попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, показала, що дійсно мати неповнолітньої ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_3 більше 4-х років до дитини не навідується, коштів на її утримання не надає.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Ч. 1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованою адресою місця проживання та додатково шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин , що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подала відзив , суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача та про постановлення заочного рішення у справі.

Заслухавши пояснення позивача - неповнолітньої ОСОБА_1 , її законного представника - ОСОБА_2 (її батька), свідків, дослідивши усі матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як вбачається із змісту Постанови Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

До суду звернулась донька відповідачки - неповнолітня ОСОБА_1 з вимогою про позбавлення її матері - ОСОБА_3 батьківських прав відносно неї.

Згідно ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що видно з її копії свідоцтва про народження (а.с.4) та її батьками є ОСОБА_2 - батько та ОСОБА_3 - мати.

Позивач звернулася до Жовківського районного суду Львівської області 23.08.2023 року, тобто станом на момент звернення до суду з позовом вона досягла 14- ти років, а тому є належним позивачем.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сестрою ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_5 та бабусею, що видно з довідки про склад сім"ї (а.с.11).

Відповідач ОСОБА_3 разом з ними не проживає з вересня місяця 2020 року.

Утриманням неповнолітньої ОСОБА_1 займається виключно її батько - ОСОБА_2 , який являється приватним підприємцем, що видно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 10), має стабільний самостійний достатній дохід, тобто в повному обсязі створює усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку позивача та її сестри.

Відповідач - ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, жодною мірою не бере участі у вихованні та спілкуванні з позивачкою - неповнолітньою дочкою ОСОБА_1 , не утримує її, не цікавиться її життям та здоров`ям.

З моменту відсутності матері - відповідачки ОСОБА_3 , вихованням дітей займається лише їх батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований за тією ж адресою разом з ними.

Як встановлено судом, батько ОСОБА_2 неодноразово звертався до органів опіки та піклування з приводу невиконання батьківського обов`язку матір`ю - ОСОБА_3 , однак дані звернення не дали результату.

28.12.2022 року Жовківським районним судом Львівської області було винесено рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей: ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , що видно з його копії (а.с. 15-17). Однак, по даний час відповідач жодного разу аліменти на утримання дітей не сплатила, про що свідчить довідка про неотримання аліментів, видана на ім`я о батька ОСОБА_2 (а.с. 26).

27.04.2023 року виконавчим комітетом Добросинсько-Магерівської сільської ради винесено рішення про затвердження висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , оскільки мати хоче приймати участь у вихованні дитини, хоче знайти з нею спільну мову, сплачує аліменти на її утримання (а.с. 18).

Однак, як зазначає позивач у заяві, такі обставини, викладені у висновку органу опіки та піклування не відповідають дійсності, оскільки мати не намагається зі нею спілкуватись, не телефонує, не робить жодної спроби, щоб з нею зустрітись, не сплачує аліменти, про що свідчить довідка про неотримання аліментів, видана Жовківським ВДВС, такі не виплачувались з 06.12.2022 року.

Батько ОСОБА_2 з даного приводу звернувся до ВП №2 Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області зі зверненням про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 з приводу несплати аліментів. 24.05.2023 року начальник ВП №1 Львівського РУП №2 надіслав відповідь на дане звернення, в якому зазначив, що гр. ОСОБА_3 знаходиться за межами України в РП. При поверненні її буде опитано та прийнято рішення згідно чинного законодавства (а.с.21). Однак, як зазначає позивач та її законний представник, по даний час жодних відомостей про її перебування чи повернення немає.

Виходячи з вищенаведеного неповнолітня ОСОБА_1 була змушена самостійно звернутись до органу опіки та піклування Добросинсько-Магерівської сільської ради зі зверненням про позбавлення батьківських прав її матері ОСОБА_3 відносно неї, ОСОБА_1 .

Відповідно до її звернення від 27.07.2023 року виконкомом Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області було винесено рішення про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).

Згідно з характеристикою, наданою Магерівським ОЗЗСО І-ІІІ ступенів (а.с.24) ОСОБА_1 навчається в закладі освіти з першого класу. Має навчальні досягнення високого та достатнього рівня, має здібності до вивчення історії, літератури. На уроках уважна, активна, виконує домашні завдання, користується авторитетом, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями, товариська Батько ОСОБА_2 приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться поведінкою та навчанням дитини.

Як встановлено судом, протягом останніх років та по даний час вихованням дитини - ОСОБА_1 займається батько, забезпечує підручниками, всім необхідним шкільним приладдям, одягом та взуттям відповідно до пори року, предметами особистої гігієни. Батько ОСОБА_2 дбає про мій гармонійний та всебічний розвиток, турбується про її здоров`я, створив належні житлово-побутові умови для проживання та навчання.

Мати - відповідач ОСОБА_3 не піклується про її фізичний і духовний розвиток, про підготовку до самостійного життя, зокрема: вона не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкується з дитиною, а це необхідно для нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дочки; не створює умов для освіти в майбутньому.

Висновок органу опіки та піклування Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був затверджений рішенням виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області № 114 від 27 липня 2023 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав», що видно з їх копій в матеріалах справи (а.с.22-23).

Тобто ОСОБА_3 свідомо ухилиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує дочку, свідомо цим нехтує, не має жодного бажання виховувати свою дочку та піклуватися про неї.

Враховуючи вищевикладене рішення та висновок, а також інші докази в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що відповідач неналежно виконує обов`язки, покладені на неї чинним законодавством України та ухиляється від їх виконання.

Відповідач не вчинила будь-які передбачені законом, вимоги та пропозиції, щодо вирішення питання про повернення дитини на виховання, що доводить абсолютне нерозуміння загальноприйнятих норм, в тому числі ігнорування виконання прямого обов`язку матері. Інформації, що відповідач працевлаштована, на час перебування справи на розгляді, у суду не має.

Із здобутої судом інформації можна ствердити, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків є прямими та свідомими їх діями.

Суд приходить до висновку, що вищевикладена інформація є прямим та важливим доказом, що характеризує певним чином відповідача та тривале і систематичне невиконання нею обов`язків, як матері щодо її дитини.

Відповідач не займається її вихованням та ухиляється від виконання своїх обов`язків. Сам факт не відвідування нею дочки, не зацікавлення нею, де така перебуває, доводить відсутність інтересу з боку відповідача, який суд розцінює, як розуміння відповідальності передбаченої законом, а саме можливе позбавлення батьківських прав.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування і допомогу, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження.

Суд звертає увагу на те, що відповідач не має жодних намірів забрати дитину на виховання та не зверталася з цього приводу у встановленому законом порядку до будь- яких із суб`єктів соціальної роботи.

Враховуючи вказану інформацію та загальний аналіз обставин виконання батьківських обов`язків у виконавчого комітету Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області були всі законні та правові підстави на прийняття рішення та висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її неповнолітньої дочки.

Доказів надання будь-якої матеріальної, фінансової чи натуральної допомоги для дитини від відповідача не має, з чого суд робить висновок про те, що жодних витрат на дитину вона не несе, звідки вбачається повне не бажання цікавитись нею у будь-якій формі.

Відповідно ст.ст. 11, 12, 15 та Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо зобов`язані брати участь у їх вихованні. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення.

Вихованням сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватись на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови національних, історичних і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 20 від 19.12.2008 р. - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ст. 5 Сімейного кодексу України - держава охороняє сім`ю, та бере під свою охорону кожну дитину сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

В ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України зазначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

П. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В контексті пункту 2 ст. 8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне застосовувати в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» (заява від 07 грудня 2006 року N931111/04) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 1січня 2008 року у справі «Кірнс проти Франції» заява №35991/04 - Kearns v. France)

В основу правової позиції слід керуватись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, стабільності та матеріальної забезпеченості.

В контексті пункту 2 ст. 8 Конвенції про права дитини, ЄСПЛ наголосив, що в усіх випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини, звертаємо увагу суду, що в даному конкретному випадку питання захисту права та законного інтересу полягає у не можливості реалізовувати свої права та законні інтереси будучи без батьків та законного представника.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що похідним від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання є, та у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Також суд враховує положення Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблелею ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права

Статтею ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У зв"язку із вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягають до задоволення.

Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 23, 141, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задоволити.

Позбавити громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ; паспорт НОМЕР_1 виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області 13.08.2009 року; ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп., який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Роз`яснити відповідачу, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.01.2024 року.

Суддя: Зеліско Р. Й.