Справа №335/6970/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Вайнраух Л.А., за участі секретарки судового засідання: Теряник А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи), цивільну справу №335/6970/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення,-

за відсутності сторін, третіх осіб та їх представників, -

ВСТАНОВИВ:

26.07.2023 засобами поштового листування позивачка звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти у сумі 32 000,00 гривень.

За змістом позову, позивачці та третім особам на праві приватної власності належить 1/10 частина квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 . 27.05.2019 між позивачкою за домовленістю з іншими співвласниками та ОСОБА_2 укладено договір найму вказаного житлового приміщення. Згідно з п. 4 договору строк дії договору становить 6 місяців до 27.11.2019. Відповідно до п. 5.1 договору плата за користування квартирою становить 2 000 гривень на місяць. В подальшому відповідно до тверджень позивачки дію договору тричі пролонговано на тотожних умовах: з 27.11.2019 до 27.05.2020, з 28.05.2020 до 27.11.2020 та з 27.11.2020 до 27.11.2021.

Крім того, 11.09.2021 ОСОБА_1 складено розписку, відповідно до якої позивачка отримала від відповідачки 2 000 доларів США в якості завдатку та зобов`язалась нотаріально оформити документи щодо передання житла у власність після сплати залишку суми - 4 000 доларів США. В розписці обумовлено, що 2 000 доларів США будуть залишені в розпорядженні позивачки або її родичів в якості оплати за договором найму житла (так як під час проживання, в період з травня 2020 року по вересень 2021 року оренда житлової площі не сплачувалася).

Разом з цим, постановою Запорізького апеляційного суду від 28.04.2023 року (ЄУН 336/978/22) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 56 540,20 гривень за розпискою від 11.09.2021, адже судом апеляційної інстанції встановлено, що за своєю правовою природою вказана грошова сума набута безпідставно.

Так, позивачка стверджує, що під час розгляду справи ОСОБА_2 не заперечувала факт того, що в період з травня 2020 року по вересень 2021 року не сплачувала грошові кошти за оренду житла за укладеними (діючими) договорами оренди на той час, як і не надавала судам жодних заперечень з приводу укладених договорів та їх умов. Відповідно, позивачка зауважує, що ОСОБА_2 користувалась належним їй майном та в порушення п.4 Договору не сплачувала орендну плату.

За змістом позовної заяви 10.07.2023 ОСОБА_1 направлено на адресу ОСОБА_2 претензію, за змістом якої запропоновано протягом 5 діб з дня її отримання добровільно сплатити орендну плату за період з 28 травня 2020 року по 27 листопада 2021 року (тобто, за 16 місяців по 2 000 гривень на місяць, у загальній сумі 32 000 гривень), яка залишилася поза увагою відповідачки.

З урахуванням наведеного, із посиланням на ст.22, 623 ЦК України, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, на виконання умов договорів оренди, укладених між сторонами, вважаючи несплачену орендну плату за вказаний період своїми збитками, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачки наявну заборгованість, адже в добровільному порядку за користування житловим приміщенням сплату з боку ОСОБА_2 не здійснено.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2023 справу передано до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України.

Матеріали цивільної справи надійшли до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 16.08.2023.

Ухвалою судді від 08.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачкою. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Також роз`яснено, що згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов, а третім особам - згідно з ч.4 ст.181 ЦПК України - право подати пояснення щодо позову в 15-денний строк із дня вручення даної ухвали, а щодо відзиву - протягом 5 днів із дня його отримання, які мають відповідати вимогам ч.3-6 ст.178 ЦПК України.

Так, представник відповідачки адвокат Фомінцев О.О. 31.10.2023 подав до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що отримав копію ухвали суду з допомогою системи «Електронний суд» 20.10.2023, відповідно, строк на подання заяви по суті справи з боку сторони відповідача дотриманий.

Відповідно до змісту відзиву, стороною відповідача визнається існування спору, предметом якого є стягнення 2 000 доларів США з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , як про це стверджувала сторона позивача, який розглянутий в судовому порядку. Крім того, стороною відповідача визнається, що 27.05.2019 між сторонами у справі укладено договір оренди квартири спільного заселення, що знаходиться у гуртожитку по АДРЕСА_2 . 15.11.2020 договір пролонговано зі строком оренди по 27.11.2021 включно. Розмір орендної плати визначений п 5.1 договору.

Представник відповідача наголошує, що твердження сторони позивача щодо невиконання умов договору в частині несплати орендної плати за користування житлового приміщення не відповідають дійсності, крім того, зустрічних вимог під час розгляду попереднього спору ОСОБА_1 з цього приводу не пред`явлено.

Так, відповідно до доводів відзиву, відповідачем своєчасно сплачувались комунальні послуги, а саме: за червень-грудень 2020 року - 4 202,60 гривень, (червень - 678,90 гривень, липень - 379,00 гривень, серпень - 375,80 гривень, вересень - 487,30 гривень, жовтень - 478,90 гривень, листопад - 972,70 гривень, грудень - 830,00 гривень); за січень - вересень 2021 року 9 521,80 гривень (січень 1 247,10 гривень, лютий - 1654,90 гривень, березень - 1657,70 гривень, квітень - 1654,90 гривень, травень - 930,70 гривень, червень - 562,60 гривень, липень - 590,50 гривень, серпень - 621,30 гривень, вересень - 602,10 гривень). Таким чином, наданий позивачкою розрахунок не доводить розміру заборгованості, а виключно відображає односторонні арифметичні розрахунки ОСОБА_1 .

З урахуванням положень ч.1-3 ст.358 ЦК України сторона відповідача наголошує, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Так, у відповідача виникають об?єктивні сумніви щодо законності права вимоги до неї з боку ОСОБА_1 .

Із посиланням на ст.257-258, 261, 267 ЦК України представник відповідача також просить застосувати строки позовної давності для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом. Так, у відзиві наголошено, що, оскільки відповідачка не сплачувала орендну плату за користування нежитлового приміщення з травня 2020 року, позивач саме з травня 2020 року була обізнана про порушення свого права, відповідно, звернулась до суду поза строками позовної давності без поважних причин, який відраховується з 28.05.2020.

Додатково стороною відповідача зауважено, що до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду будуть надані остаточні докази понесення судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу.

Позивачка ОСОБА_1 відповідно до письмових пояснень, вх.№ від 19.01.2024, просить розглядати справу без участі сторони позивача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.

Відповідно до заяв, вх.№ від 04.12.2023 та 15.01.2024, представник відповідачки адвокат Фомінцев О.О. просить розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

Додаткові докази стороною відповідача подані до матеріалів справи 09.01.2024 із клопотанням про поновлення строку на їх подання, яке задоволено судом.

Додаткові докази стороною позивача подані до матеріалів справи 19.01.2024 із клопотанням про поновлення строку на їх подання, яке також є обґрунтованим та задоволено судом.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно з заявами, вх.№ від 23.10.2023, просять розглядати справи за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

19.01.2024 від сторони позивача за підписом ОСОБА_1 до матеріалів справи подано клопотання про поновлення строку позовної давності для звернення до суду із вказаною позовною заявою. За змістом заяви про порушене право вона дізналась після апеляційного перегляду рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/978/22, адже Запорізьким апеляційним судом у постанові встановлено ознаки безпідставного набуття ОСОБА_1 майна (грошових коштів на підставі розписки від 11.09.2021).

Інших заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем та третіми особами не надано, зустрічної позовної заяви до суду не надходило.

Підстав для відкладення розгляду справи або оголошення перерви відповідно до ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12.03.2016, виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, 1/10 частин квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Квартира спільного заселення приватизована Згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В спільну сумісну власність вказаних осіб переходять відповідно до даних свідоцтва кімната № НОМЕР_2 , площею 10,6 кв.м, кімната № НОМЕР_3 , площею 10,10 кв.м., кухня №27, площею 7,30 кв.м., коридор №29, площею 10,4 кв.м. Підсобні приміщення відповідно до наведеного переліку залишаються в спільному користуванні. Загальна площа приватизованої квартири спільного заселення становить 47,54 кв.м., в тому числі житлова площа 20,7 кв.м. Вказане свідоцтво видано згідно з розпорядженням голови РДА від 12.03.2016 №226р. Засвідчена копія свідоцтва досліджена судом під час розгляду справи.

Крім того, наявні у справі відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наведені у інформаційній довідці №298097192 від 05.02.2022, відповідають даним вказаного свідоцтва. Так, за даними довідки реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, квартира є об`єктом житлової нерухомості, загальна площа об`єкта 466,3 кв.м., житлова площа 284,2 кв.м. Пошук здійснений за суб`єктом права власності (за даними позивачки). Відомості щодо права власності визнаються стороною відповідача.

Згідно з матеріалами справи судом встановлено, що 18.05.2020 між сторонами у даній справі укладено договір оренди квартири. Предмет договору визначений сторонами у п.1. Так, орендодавець передає, а орендатор приймає у тимчасове користування 2-кімнатну квартиру, загальною площею 33 кв.м., що розташована по АДРЕСА_2 . Згідно з п. 2.1 квартира призначена орендатору для проживання останнього.

За змістом п.3 договору квартира та майно мають бути передані орендодавцем та прийняті орендатором під час підписання даного договору. Строк оренди та порядок здійснення орендної плати визначені відповідно у п.4 та 5 договору, якими сторони узгодили, що строк оренди становить з 28.05.2020 по 27.11.2020 з можливістю продовження за згоди обох сторін. Разом з цим, відповідно до тексту договору строк оренди може бути змінений тільки за взаємною згодою обох сторін. Оренда плата за використання квартири та майна становить 2 000 гривень на місяць (комунальні послуги включені до суми). Перша сплата здійснюється під час укладання договору (місяць, за який передається орендна плата, у договорі не заповнений та не визначений). Кожна наступна орендна плата вноситься не пізніше ніж 28 число кожного місяця. Сплату за комунальні послуги здійснює орендодавець, тобто, ОСОБА_1 .

Відповідальність сторін передбачена п.8 договору, відповідно до якого спори, що виникли за даним договором, вирішуються шляхом переговорів, якщо згоди не досягнуто, то передається на розгляд суду. Договір (надана до суду копія) містить підписи сторін, складений російською мовою та згідно з п.11 набирає чинності з моменту його підпису сторонами.

Крім того, 15.11.2020 між сторонами у даній справі укладено договір оренди квартири. Предмет договору визначений сторонами у п.1. Так, орендодавець передає, а орендатор приймає у тимчасове користування 2-кімнатну квартиру, загальною площею 33 кв.м., що розташована по АДРЕСА_2 . Згідно з п. 2.1 квартира призначена орендатору для проживання останнього. За змістом п.3 договору квартира та майно мають бути передані орендодавцем та прийняті орендатором під час підписання даного договору.

Строк оренди та порядок здійснення орендної плати визначені відповідно у п.4 та 5 договору. Так, строк оренди становить з 27.11.2020 по 27.11.2021 з можливістю продовження за згоди обох сторін. Строк оренди може бути змінений тільки за взаємною згодою обох сторін.

У тотожний спосіб у порівнянні із договором від 18.05.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгоджено, що оренда плата за використання квартири та майна становить 2 000 гривень на місяць (комунальні послуги включені до суми). Перша сплата здійснюється під час укладання договору (місяць, за який передається орендна плата, у договорі не заповнений та не визначений). Кожна наступна орендна плата вноситься не пізніше ніж 28 число кожного місяця. Сплату за комунальні послуги здійснює орендодавець, тобто, ОСОБА_1 .

Відповідальність сторін за вказаним договором також (у порівнянні із раніше вказаним договором) передбачена п.8, а саме спори, що виникли за даним договором, вирішуються шляхом переговорів, якщо згоди не досягнуто, то передається на розгляд суду. Договір (надана до суду копія) містить підписи сторін, складений російською мовою та згідно з п.11 набирає чинності з моменту його підпису сторонами.

Укладення даного договору визнається стороною відповідача, як і договору оренди цього ж приміщення від 27.05.2019, проте, його оригіналу або засвідченого примірника (копії) до матеріалів справи сторонами не надано. До предмету спору договір оренди від 27.05.2019, на переконання суду, з урахуванням періоду заборгованості з внесення орендної плати, відношення не має.

Крім того, судом встановлено, що 11.09.2021 ОСОБА_1 cкладено розписку (а.с.11, засвідчена копія), відповідно до якої ОСОБА_1 отримала 11.09.2021 від ОСОБА_2 завдаток у розмірі 2 000 доларів США та зобов`язалась нотаріально оформити документи по передачі житла у право власності після оплати залишку суми у розмірі 4 000 доларів США.

У випадку будь-якої життєвої ситуації, як видно з розписки, призведеної до відмови від покупки житлової площі зі сторони ОСОБА_2 або її родичів, виплачена сума у розмірі 2 000 доларів США не повертається. Грошові кошти будуть залишені в розпорядженні ОСОБА_1 або її родичів в якості оплати за оренду житла (так як під час проживання, в період травень 2020 року вересень 2021 року, оренда житлової площі не сплачувалась). Розписка написана в присутності свідків. Об`єкт передачі права власності відповідно до тексту розписки знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/978/22, пр. № 2/336/2648/2022 від 11.11.2022 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів залишено без задоволення (веб-посилання на текст судового рішення https://reyestr.court.gov.ua/Review/107303379).

Відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду у цивільній справі №336/978/22, пр. 22-ц/807/797/23, від 28.04.2023 ухвалено апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 задовольнити. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2022 року у цій справі скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 56 540,20 грн. Здійснено розподіл судових витрат (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/110574406).

За змістом мотивувальної частини даної постанови суду, за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 1/10 частка квартири АДРЕСА_3 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , виданого 12.03.2016 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району.

11.09.2021 року ОСОБА_1 cкладено розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала 11.09.2021 року від ОСОБА_2 завдаток у розмірі 2000 доларів США та зобов`язалась нотаріально оформити документи по передачі житла у право власності після оплати залишку суми у розмірі 4000 доларів США. Копія зазначеної розписки досліджена судом, про що вказано вище по тексту рішення суду.

Крім того, під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку, судом встановлено, що надання оригіналу розписки суду у цій справі саме позивачем ОСОБА_2 у цій справі підтверджує два факти: надання коштів саме нею відповідачу ОСОБА_1 та неповернення останніх відповідачем позивачеві у добровільному порядку. Оскільки відповідач ОСОБА_1 саме факт складання та підписання нею вищезазначеної розписки, факт отримання нею коштів від ОСОБА_2 у сумі 2 000 доларів США у цій справі не оспорює, визнала (ст. 82 ч. 1 ЦПК України). Апеляційним судом із змісту вищезазначеної розписки встановлено ознаки двох договорів сторін у цій справі: купівлі продажу житла (квартири) із забезпеченням у вигляді завдатку та договору оренди житла (квартири) із правом викупу. Попередній договір щодо завдатку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мав бути укладений також у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню. Однак, апеляційним судом встановлено, що у порушення вищезазначених вимог ЦК України між сторонами не був укладений договір (та зокрема попередній) у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, що свідчить про нікчемність вищезазначеного договору сторін у вигляді вищезазначеної розписки ОСОБА_1 від 11.09.2021 року. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не є власником вищезазначеної квартири в цілому, а правовідносини, що склалися між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не врегульовані на рівні правочину (довіреності), що також не виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, у даному випадку наявні всі об`єктивні умови виникнення зобов`язання за ст. 1212 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_1 отримала за рахунок позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США без достатньої на це правової підстави, а тому фактично отримані кошти підлягають поверненню.

Ухвалою Верховного Суду від 19.06.2023 у цивільній справі №336/978/22, пр.61-8264ск23, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів (веб-посилання на текст судового рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/111709284).

Під час розгляду справи знайшла підтвердження та обставина, що 10.07.2023 на адресу відповідачки ( АДРЕСА_4 від ОСОБА_1 надіслано звернення щодо погашення заборгованості з оплати за оренду приміщення АДРЕСА_1 ) в період з травня 2020 року по вересень 2021 року (опис вкладення та накладна наявні у додатках до позовної заяви та досліджені судом). Проте, судом не встановлено за наявними матеріалами справи отримання даного звернення ОСОБА_2 , а також надіслання цього звернення на адресу проживання або тимчасового перебування відповідачки. Разом з цим, суд враховує, що обов`язковості досудового врегулювання спору в даному випадку чинним законодавством не передбачено.

Судом досліджено засвідчені копії квитанцій (заяв-квитанцій) до ПрАТ «Запоріжзв`язоксервіс» від імені ОСОБА_1 про сплату житлово-комунальних послуг, які надаються за адресою: АДРЕСА_1 , про сплату:

-19.06.2020: 195,40 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 226,88 гривень та 242,62 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-17.07.2020: 169,60 гривень на користь Концерну «МТМ», 195,40 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія»;

-21.08.2020: 20,00 гривень на користь КП «Водоканал», 340,98 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія»;

-25.09.2020: 110,00 гривень на користь ФОП ОСОБА_7 (за обслуговування домофона), 364,02 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія»;

-30.10.2020: 374,90 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 88,50 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-12.11.2020: 765,90 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 6,60 гривень на користь КП «Водоканал» та 175,20 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-14.12.2020: 13,30 гривень на користь КП «Водоканал» та 800,70 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-14.01.2021: 392,55 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 1239,10 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-18.02.2021: 445,20 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 1151,90 гривень на користь Концерну «МТМ», 32,90 гривень на користь КП «Водоканал»;

-18.03.2021: 431,86 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 1183,80 гривень на користь Концерну «МТМ», 17,40 гривень на користь КП «Водоканал»;

-22.04.2021: 436,96 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 988,80 гривень на користь Концерну «МТМ», 19,20 гривень на користь КП «Водоканал»;

-20.05.2021: 380,20 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 534,40 гривень на користь Концерну «МТМ»;

-18.06.2021: 412,16 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 96,10 гривень на користь Концерну «МТМ», 29,10 гривень на користь КП «Водоканал»;

-23.07.2021: 389,81 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 158,50 гривень на користь Концерну «МТМ», 17,40 гривень на користь КП «Водоканал»;

-19.08.2021: 420,59 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 157,90 гривень на користь Концерну «МТМ», 17,40 гривень на користь КП «Водоканал»;

-23.09.2021: 415,88 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 145,00 гривень на користь Концерну «МТМ», 15,90 гривень на користь КП «Водоканал»;

-21.10.2021: 417,94 гривень ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», 164,00 гривень на користь Концерну «МТМ», 18,00 гривень на користь КП «Водоканал».

Таким чином, загальна сума сплати за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 19.06.2020 по 21.10.2021 від імені ОСОБА_1 становить 14 219,95 гривень.

Крім того, наявними письмовими доказами, поданими стороною відповідача, підтверджено сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів (призначення платежу: переказ особистих коштів) у сумі 3 015,08 гривень (дублікати квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 06.10.2021 на суму 1 507,54 гривень, від 05.11.2021 на суму 1 507,54 гривень). Проте, та обставина, що зазначені платежі здійснені саме на виконання умов договорів оренди, належними та допустимими доказами не підтверджена. В даному випадку, на переконання суду, період здійснення перерахунків не є визначальним для того, щоб визнати вказані докази достатніми (з урахуванням положень ст.80 ЦПК України). Так, за приписами ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Інші квитанції, крім врахованих судом до загальної суми сплачених коштів, яка дорівнює 14 219,95 гривень, із зазначенням всіх реквізитів платежів за надані житлово-комунальні послуги, долучені стороною відповідача у додатках до відзиву, а також картка розрахунків по обліковому рахунку № НОМЕР_4 за управління будинком за період з 27.05.2020 по 27.11.2021, долучена ОСОБА_1 19.01.2024 (без даних щодо платника певної грошової суми), суд не приймає із врахуванням положень ст.79 ЦПК України (вимог до достовірності доказів).

Крім того, суд зауважує, що за даними відповідей на адвокатський запит адвокатки Іващенко М. від 15.11.2023 за підписом директора зі збуту Концерна «МТМ» А.Юдіної, встановлено, що договірні відносини з 02.08.2013 існують саме між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ» (договір про надання послуги з централізованого опалення та підігріву гарячої води від 02.08.2013). Так, відповідальний представник комунальної установи зазначає у відповіді, що по обліковому рахунку № НОМЕР_4 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , зареєстровано одну особу. Наданий до матеріалів у додатках до вказаної відповіді акт звірки №31128288 не містить відомостей про платника за надані послуги з централізованого опалення та підігріву гарячої води, відповідно, не приймається судом.

Разом з цим, відповідь на адвокатський запит адвокатки Іващенко М. за підписом генерального директора КП «Водоканал» А.Шаповала від 20.11.2023 не містить інформації щодо предмета доказування, тобто не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, адже питання надання послуг з водопостачання та водовідведення, а також факт наявності або відсутності заборгованості не підлягає доведенню під час розгляду даної справи. Крім того, наданий у додатках до відповіді розрахунок не містить відомостей щодо платника за надані послуги.

Окремо суд наголошує, що розрахунок, наданий позивачкою щодо нарахувань та сплат (здійснений від руки), поданий у додатках до пояснень від 19.01.2024, не відповідає загальним положенням про докази та доказування, відповідно, не підтверджує позовних вимог та / або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, серед іншого, договори та інші правочини.

Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 629 ЦК України закріплено одну із фундаментальних засад, на яких базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ч.3 ст.651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в ст.321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317, ч.1,3 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Дійсно, статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема ст.361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Натомість, під час розгляду справи встановлено, що позивачка та треті особи є співвласниками житлового приміщення (квартири АДРЕСА_3 ) на праві спільної сумісної власності, порядок здійснення якого врегульований положеннями ст. 369 ЦК України. Так, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Крім того, правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані ст.759-764, а також спеціальними нормами - ст.810-813, 815, 820, 821 ЦК України. За приписами вказаних норм за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи.

Зокрема, ч.3 ст.815, ч.1-3 ст.820, ч.1 ст.821 ЦК України чітко передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Так, враховуючи вказані положення цивільного законодавства щодо врегулювання договору найму (оренди), загальні засади договірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що обов`язковості надання згоди щодо розпорядження спільним майном ОСОБА_1 (укладення договору оренди житлового приміщення) від третіх осіб у письмовій формі, тим більше надання такої згоди у нотаріальній формі не передбачено.

Суд додатково враховує позицію третіх сторін ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), які просили задовольнити позовні вимоги, заперечень з приводу укладених правочинів (договорів оренди0 не висловили, вимог про визнання їх недійсними не заявляли. Відповідно, суд дійшов висновку про те, що договори оренди від 18.05.2020 та 15.11.2020 вчинені за згодою співвласників квартири АДРЕСА_3 . Та обставина, що площа квартири, оренда якої є предметом договорів оренди, відрізняється від загальної та житлової площі, вказаної у свідоцтві про право власності, на переконання суду, може свідчити про ту обставину, що ОСОБА_2 користувалась частиною квартирою, що не заборонено чинним законодавством, проте, жодних заперечень з приводу користування (передання в оренду) саме квартирою АДРЕСА_5 відповідачка під час провадження справи в суді не висловлювала. Про розірвання договорів оренди сторонами у справі суду не повідомлено. Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

За змістом ч.4, 6 ст.762 ЦК України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Обставин, які б свідчили про застосовність даних положень судом під час розгляду справи не встановлено.

Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності суд встановив підстави для відмови у її задоволенні у зв`язку із таким.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос" проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia2, заява N 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства2 від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується в даному випадку саме з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (позивача) та співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Скорочена позовна давність встановлена відповідно до положень ч.1 ст.786 ЦК України лише щодо вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі (тривалістю в один рік).

Так, встановлено, що позивачка звернулась до суду з позовною заявою 26.07.2023. Разом з цим, слушними є доводи сторони позивачки, яка наголошує, що про порушення свого цивільного права на отримання орендної плати за договором дізналась за результатами апеляційного перегляду рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/978/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, адже сума 2 000 доларів США відповідно до розписки ОСОБА_2 від 11.09.2021 мала бути врахована в рахунок сплати орендної плати за період з травня 2020 року по вересень 2021 року.

Проте, суд дійшов висновку, що трирічний строк звернення до суду не сплинув та позивачкою не пропущений.

11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 р. на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 р. № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин. Так, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, постановлено відмінити з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України на підставі постанови КМУ ВІД 23.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п.12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Разом з цим, суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 510, 525, 526, 527, 530 ЦК України, а також загальні положення про договір (глава 52 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд враховує, що позивачкою заявлено позовну вимогу про стягнення суми коштів в рахунок орендної плати, яка дорівнює 32 000 гривень, із розрахунку за 16 місяців. Разом з цим, період заборгованості з 28 травня 2020 року по 27 листопада 2021 року відповідає умовам договорів та включає 18 місяців. Проте, за умовами обох договорів (п.4-5) оренда плата за використання квартири та майна становить 2 000 гривень на місяць (комунальні послуги включені до суми), а перша сплата здійснюється під час укладання договору. Відповідно, за відсутності доказів протилежного, суд виходить з того, що при укладенні обох договорів вказана сума першого внеску (орендної плати) була сплачена орендатором орендодавцю.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Тому, дослідивши надані стороною позивача на підтвердження позовних вимог письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню на зазначених підставах в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки з урахуванням сплачених грошових коштів (14 219,95 гривень) заборгованості за договорами найму житлового приміщення, укладеними між сторонами даної справи 18.05.2020 та 15.11.2020, що виникла за період з 28 травня 2020 року по 27 листопада 2021 року, у сумі 17 780,05 гривень.

Суд також враховує, що за загальним правилом фактом початку та, відповідно, припинення правовідносин, що випливають з договору оренди, є підписання акта приймання-передачі майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, порядку його продовження. Однак, цю обставину, як і порядок пролонгації дії договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгодили та виклали у договорі оренди, як це встановлено судом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормою ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому на користь позивачки із відповідачки підлягають стягненню судові витрати у вигляді оплати судового збору у загальній сумі 596,52 гривень, пропорційно до розміру заборгованості, що підлягає стягненню, із врахуванням ухвалення рішення про часткове задоволення позову.

Стосовно інших процесуальних витрат, суд наголошує, що за приписами ч.1,2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно, оскільки вказаного розрахунку сторонами не подано, судом не встановлено підстав для розподілу інших витрат між сторонами.

Керуючись ст. 2, 12-13, 19, 76-82, 89, 95, 133-134, 141, 178, 223, 240-241, 247, 258-259, 263-265, 272-274, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами найму житлового приміщення, укладеними 18.05.2020 та 15.11.2020, що виникла за період з 28 травня 2020 року по 27 листопада 2021 року, у сумі 17 780,05 гривень (сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят гривень 05 копійок), з урахуванням сплачених сум.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 596,52 гривень (п`ятсот дев`яносто шість гривень 52 копійки).

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_8 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду складено та підписано 07.02.2024.

Суддя Л. А. Вайнраух