Провадження №2/751/184/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 січня 2024 р. місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

суддяЛібстер А.С.
секретар судового засіданняКурган В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу № 751/10191/23
за позовомОСОБА_1
доОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
учасники справи та представники:
позивачОСОБА_1
представник позивача адвокат відповідач ОСОБА_3 не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що йому, на підставі договору дарування частини будинку від 06.09.2006 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.2021, на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 . Окрім нього за вказаною адресою зареєстровані його дружина, син, дочка та колишній чоловік його дочки: ОСОБА_2 , який за вказаною адресою ніколи не проживав, комунальні платежі ніколи не сплачував, в утриманні житла та його ремонті участі не брав, весь тягар по витратах лежить на позивачеві. Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник адвокат Коваленко А.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання 26.12.2023 та 18.01.2024 не з`явився, за місцем реєстрації судові виклики та повідомлення не отримує, при поверненні рекомендованого поштового відправлення співробітником «Укрпошти» зазначено, що ОСОБА_2 відсутній за вказаною адресою.

На підставі ст. 280, 281 ЦПК України судом вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до договору дарування від 06.09.2006, ОСОБА_1 є власником 12/25 частини будинку АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване в порядку, який діяв на час укладення договору дарування (а.с. 7,8).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2021, ОСОБА_1 є власником 13/25 часток у приватній власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , відповідно до актового запису № 1823, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 38).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 12.10.2021, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірваний, актовий запис № 237 (а.с. 37).

Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 01.11.2023 № 7484 в АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 13.05.2021, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 9).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03.11.2023 №2-572/11/23, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акту сусідів про непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації від 03.11.2023, фактично за місцем реєстрації не проживає та ніколи не проживав (а.с.13).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що мешкає по сусідству з позивачем в будинку АДРЕСА_2 з 1997 року. Відповідача ОСОБА_2 бачив одного разу, приблизно в 2021 році, коли він приходив на АДРЕСА_1 , до позивача. Більше його не бачив, і де він може знаходитись, йому не відомо. Вважає, що відповідач там взагалі не мешкав.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що мешкає по сусідству з позивачем в будинку АДРЕСА_3 з 1982 року. Відповідача ОСОБА_2 бачила останній раз в 2020-2021 році в період короновірусу. Він був чоловіком доньки позивача ОСОБА_11 . Вони розлучились у 2021 році. На теперішній час у ОСОБА_12 інший чоловік. Після 2021 року вона ОСОБА_2 не бачила, де він може перебувати - їй невідомо.

Предметом позову, що розглядається, є вирішення питання про втрату права користування житлом громадян, які відсутні за зареєстрованим місцем проживання понад установлені законом строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні норми визначені у ст. 405 ЦК України.

Нормами ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне з ним господарство.

Отже, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В суді встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника житлового приміщення, за зазначеною адресою не проживає, спільне проживання та ведення спільного господарства з членами сім`ї власника житлового приміщення припинилось більш ніж два роки тому.

В обґрунтування свого висновку про задоволення позовних вимог суд вважає за можливе послатися на праві позиції Верховного суду, які прийняті за результатами розгляду справи про захист прав власника житлового приміщення. Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 зазначила, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

На думку суду, відповідач втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням, оскільки добровільно відмовився від проживання в житловому приміщенні, і його відсутність за місцем реєстрації триває понад один рік.

Факт непроживання відповідача у спірному будинку, підтверджений належними та допустимими доказами. Судом також було встановлена відсутність відомостей про створення позивачем буд-яких перешкод у користуванні відповідачем спірним будинком. Водночас, висновок суду про втрату права користування відповідачем спірним житлом відповідає вимозі пропорційності у переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Європейської конвенція з прав людини, з огляду на те, що позивач, у зв`язку з реєстрацією проживання відповідача у спірному будинку, вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та утриманні житла.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Вимог про відшкодування з відповідача судових витрат, понесених при зверненні до суду, позивачем не заявлено, у зв`язку з чим, керуючись ст.13 ЦПК України, яка визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не стягує та не повертає судовий збір.

Керуючись статтями 316, 317, 405 ЦК України, статтями 13, 43, 76-81, 141, 263, 265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Новозаводським ВМ УМВС України в Чернігівській області 10.07.2014, АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами за результатами апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд м. Чернігова шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 23.01.2024.

Суддя А. С. Лібстер