ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/182/23Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М.
Провадження № 22-ц/817/37/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

сторін:

апелянта ОСОБА_1 ,

представник апелянта ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 604/182/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2023 року (ухвалене суддею Сіянко В.М., повний текст якого складено 25 серпня 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Скалатської міської ради Тернопільської області, державного реєстратора Скалатської міської ради ГЛОВІНСЬКОЇ Марії Степанівни про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, припинення та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , Скалатської міської ради Тернопільської області, державного реєстратора Скалатської міської ради Гловінської М.С. про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, припинення та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_9 . Позивачка фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки була зареєстрована разом із нею за однією адресою.

Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності ОСОБА_10 (змінила прізвище на ОСОБА_11 ) виділено земельну ділянку в розмірі 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (назву вулиці змінено на « АДРЕСА_2 . З цією земельною ділянкою межують ділянки відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Рішенням сесії Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27 січня 2015 року №971 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 в межах населеного пункту для надання її в оренду.

11 лютого 2015 року замовником ОСОБА_8 при виготовленні акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання був поставлений підпис суміжного землевласника ОСОБА_12 , який помер в 2012 році, тобто підпис було підроблено. З цього приводу позивачка звернулася до поліції.

Позивачка зазначає, що вона проживає та зареєстрована в АДРЕСА_2 . Згідно технічної документації із землеустрою отримала у спадщину від батька ОСОБА_12 земельну ділянку розміром 0.1000 га.

Проте, померлі батьки позивачки за час свого життя не встигли здійснити державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, якими користувалися все своє життя.

З метою недопущення порушення своїх прав 10 травня 2017 року позивачка надала до Скалатської міської ради заяву про успадкування нею двох земельних ділянок та упорядкування меж ділянки з суміжними землевласниками згідно Генерального плану м.Скалат.

Скалатська міська рада належно не відреагувала на вказану заяву та рішенням сесії від 14 лютого 2019 року №1674 затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд в АДРЕСА_2 , із кадастровим номером :02:001:0442.

У зв`язку з наведеним позивачка просила суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення міської ради №1674 від 14 лютого 2019 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 в межах населеного пункту;

- припинити та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.1000 га із кадастровим номером :02:001:0442.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0.1000 га із кадастровим номером :02:001:0442 виникло на підставі рішення сесії Скалатської міської ради №1674 від 14 лютого 2019 року, а тому позивачкою не оспорюється право власності вказаної земельної ділянки, а лише її державну реєстрацію, за погодженням меж з іншими землекористувачами.

Крім того, судом порушено норми процесуального права, оскільки не заслухано думку інших відповідачів та не викликано свідків у даній справі.

Зазначає, що законне використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.1000 га (без кадастрового номеру) за адресою АДРЕСА_2 , підтверджується набуттям права власності на вказану ділянку після прийняття спадщини від ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , оскільки останні отримали права на користування, розпорядження такою земельною ділянкою. При цьому, згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності ОСОБА_9 виділено земельну ділянку в розмірі 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (назву вулиці змінено на « АДРЕСА_2 ).

На думку апелянта, вищезазначена земельна ділянка є предметом спору, оскільки межує із земельною ділянкою ОСОБА_3

23 жовтня 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від Скалатської міської ради Тернопільської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Однак, колегія суддів даний відзив не приймає, оскільки всупереч ч.4 ст. 360 ЦПК України до нього не подано доказів надсилання копії відзиву іншим учасникам справи.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Бай М.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Семененко С.М. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Виконавчого комітету Скалатської міської ради депутатів трудящих від 12 вересня 1958 року виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво гр-ці. ОСОБА_10 площею 0.06 га по АДРЕСА_1 (а.с.23).

04 квітня 1961 року Виконкомом Скалатської міської ради надано дозвіл №14 ОСОБА_10 на проведення будівельних робіт на земельній ділянці АДРЕСА_1 (а.с. 25).

Згідно з Договором про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 1961 року ОСОБА_10 було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 600 кв.м. (а.с.27).

Відповідно до Свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_12 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 31).

Встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_12 є батьками позивачки ОСОБА_1 .

Рішенням Скалатської міської ради №517 від 01 квітня 2008 року затверджено перейменування вулиць в місті Скалат та селі Поплави: вулицю Островського перейменовано на вулицю Д. Галицького (а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 лютого 2012 року (а.с.30).

Згідно рішення Скалатської міської ради №971 від 27 січня 2015 року ОСОБА_8 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі її в оренду загальною площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 в межах населеного пункту (а.с.14).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0442 площею 0.1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15-19).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами першою та другою статті 103 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Виходячи з положень статті 152 ЗК України та роз`яснень, які містяться у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:

- визнання прав;

- відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

- визнання угоди недійсною;

- визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

- відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений позивачем спосіб, має бути наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 155 ЗК України, в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-836цс15.

За чинним на сьогодні законодавством земля може правомірно використо-вуватися на підставі таких правовстановлюючих документів:

1) Державний акт на право власності на земельну ділянку (виданий до 01 січня 2013 року) або свідоцтво про право власності (видане після 01 січня 2013 року);

2) Договір оренди землі, зареєстрований державним органом земельних ресурсів до 01 січня 2013 року, або право користування за яким зареєстровано після 01 січня 2013 року;

3) Державний акт на право постійного користування;

4) Договори суперфіцію, емфітевзису, сервітуту.

До 01 січня 2013 року основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку, а з 2013 року даними державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України , визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Отже, норми чинного законодавства чітко врегульовано процедуру державної реєстрації земельної ділянки, порядок внесення відомостей до державного земельного кадастру про земельну ділянку, порядок ведення Поземельної книги та підстави для її скасування.

Земельний кодекс Української РСР, який повністю втратив чинність 01 січня 1992 року, не передбачав можливості перебування земельних ділянок у приватній власності фізичних та юридичних осіб. Земля визначалась виключною власністю держави і надавалася тільки в користування.

Право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею.

Цим Кодексом було встановлено право короткострокового тимчасового користування землею, що засвідчувалося рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування, а також право довгострокового тимчасового користування землею, яке засвідчувалося актами.

Відповідно до норм вказаного Кодексу було затверджено три форми державних актів: на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Також і перша редакція Земельного кодексу України, який набув чинності 15 березня 1991 року, встановлювала, що земля є власністю народу України, і може надаватись особам у володіння чи користування. Інститут права приватної власності в Україні почав своє існування в 1992 році 30 січня 1992 року набув чинності Закон України «Про форми власності на землю», який запровадив поряд із державною колективну і приватну форми власності на землю.

Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» розпочато приватизацію землі, тобто безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок. Цим Декретом встановлюється, що земельна ділянка приватизується лише один раз по кожному виду користування (з відміткою у паспорті), право власності посвідчується відповідною радою народних депутатів з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю. Також закріплено право громадянина продавати або іншим способом відчужувати приватизовану земельну ділянку та обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору.

Частиною першою статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: - склад спадщини; - коло спадкоємців; - матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року, справа № 671/22/19.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року в справі №6-3113цс15 та постанові КЦС в складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 399/374/16-ц.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначає, що вона є спадкоємцем майна, яке залишилося після смерті матері ОСОБА_9 та батька ОСОБА_12 , а а саме:

- земельної ділянки площею 0.06 га (без кадастрового номера), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно договору про передачу в безстрокове користування від 1961 року була надано ОСОБА_9 ;

- земельної ділянки площею 0.1000 га (без кадастрового номера), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідно до земельно-кадастрової книги міської ради обліковується за ОСОБА_12 .

На підтвердження вищевказаного ОСОБА_1 надає витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №70980763 від 21 грудня 2022 року та довідку приватного нотаріуса Скібньовської Г.М., в якій вказано, що після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , було заведено спадкову справу №61/2022 від 21 грудня 2022 року, спадкоємцем майна ОСОБА_9 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11, 12).

Надана позивачкою довідка нотаріуса та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі не свідчать про набуття нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, оскільки подані докази не підтверджують включення даного майна до складу спадкової маси.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не подала до суду першої інстанції суду затвердженої документації із землеустрою, яка б давала можливість підтвердити розміри, площу, конфігурацію, цільове призначення земельної ділянки 0.06 га (розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ) та земельної ділянки площею 0.1000 га (розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ).

Матеріали справи не містять доказів формування (як об`єкта цивільних прав) земельної ділянки, право користування якою позивачка ОСОБА_1 вважає порушеним.

Також, позивачка не надала доказів, що вона зверталися в міську ради із заявами про надання земельної ділянки у власність шляхом приватизації.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що права позивачки як землекористувача не могли були порушені, оскільки оскаржуваним рішенням міської ради відповідачці ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , в той час як матері позивачки було передано в безстрокове користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому доказів на підтвердження того, що це є однією і тою самою ділянкою, або мало місце накладення меж земельних ділянок, не надано.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що єдиним належним доказом, що міг слугувати для підтвердження чи спростування порушення права позивачки, є висновок земельно-технічної експертизи, однак питання про проведення такої експертизи позивачка перед судом не ставила.

Враховуючи наведене, обґрунтованим є висновок суду першої інстнації про відсутність у позивачки порушеного права оскаржуваним рішенням міської ради, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних доказів про те, яким саме чином цим рішенням порушено її право.

Доводи апелянта про те, що законного використання ОСОБА_1 , після прийняття спадщини від ОСОБА_12 земельної ділянки площею 0.1000 га (без кадастрового номеру) за адресою АДРЕСА_2 , колегія суддів приймає до уваги, проте зазначає, що вказана земельна ділянка лише обліковувалася за ОСОБА_12 , при цьому докази про набуття права власності в матеріалах справи відсутні.

Твердження апелянта про те, що безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності на ОСОБА_9 виділено земельну ділянку в розмірі 600 кв м за адресою: АДРЕСА_1 (назву вулиці змінено на « АДРЕСА_2 ), суд апеляційної інстанції приймає до уваги та зазначає, що ОСОБА_1 має право на користування такою ділянкою, при цьому докази про набуття права власності в матеріалах справи відсутні. Разом з тим відсутні докази порушення прав позивачки, оскільки судом не встановлено накладення меж земельних ділянок, які є предметом даного позову.

Долучену до апеляційної скарги технічну документацію із землеутрою щодо встановлення (відновлення меж) земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 від 12 вересня 2023 року апеляційний суд вважає за необхідне залишити без розгляду, оскільки апелянтом не заявлено клопотання про поновлення строку для подачі такого доказу. Крім того вказана технічна документація виготовлена після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 15 січня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак