Номер провадження: 22-ц/813/5185/24
Справа № 522/1960/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2024 року у складі судді Абухіна Р.Д.,

встановив:

У січні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 03.07.2014 станом на 07 грудня 2022 року в загальному розмірі 47914,83 грн., яка складається з: 40083,71 грн. заборгованість за тілом кредитом; 1657,97 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 6173,15 заборгованість за простроченими відсотками.

Позов обґрунтований тим, 03.07.2014 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н шляхом підписання Заяви, яка підписана особисто відповідачем 03.07.2014, відповідно до якого останній отримав кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено до 35000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленим кредитним договором. Відповідач порушив зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 07 грудня 2022 року, виникла прострочена заборгованість по поверненню кредиту, загальна сума якої становить 47914,83 грн. На даний час відповідачем умови договору не виконані, що стало підставою для звернення до суду із позовом.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 27 липня 2023 року, позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Ухвалою від 25.01.2024 заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 липня 2023 року скасовано, справа призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03.07.2014, станом на 07 грудня 2022 року в розмірі 47914,83 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, копія анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг містить особисті дані та підпис позичальника, однак не містить будь-яких даних про суму кредитного ліміту та вид картки, які, як зазначає позивач, отримала позичальник, а тому позивачем не доведено надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 40083,71 грн., в т.ч. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення відсотків та комісії, а також пені та штрафів за невиконання кредитного договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» містить порядок нарахування пені та штрафів, однак у зв`язку з відсутністю доказів надання кредитних коштів у зазначеному позивачем розмірі, відсутністю підпису позичальника на вказаному Витязі, такий Витяг не може бути прийнятий до уваги судом. Позивачем не надано жодного доказу ознайомлення відповідача та його згоду із вказаними Тарифів шляхом підписання відповідного документа. Також зазначає, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк. Будь-яких доказів видачі кредитних коштів, встановлення, підвищення (збільшення) кредитного ліміту до матеріалів справи позивачем надано не було. Також, обґрунтовуючи право вимоги, позивач посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємну частину спірного договору, однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо порядку погашення заборгованості.

Також скаржник звертає увагу, що всі надані позивачем докази є недопустимими, оскільки не засвідчені у встановленому законом порядку, чому не було надано будь-якої оцінки судом у своєму рішенні. Позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 30.01.2020.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «Приватбанк» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Підписана відповідачем анкета-заява містить відомості про те, що останній згоден з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, які складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з наданим Банком розрахунку заборгованості станом на 07.12.2022 виникла заборгованість у загальному розмірі 47914,83 грн., яка складається з: 40083,71 грн. заборгованість за тілом кредитом; 1657,97 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 6173,15 заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч. 1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також заборгованість за нарахованими та простроченими відсотками.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Звертаючись до суду позивач просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за відсоткам, посилаючись на Умови та Правила надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» та Тарифи банку, які розміщені на офіційному сайті банку, що складають між банком і відповідачем договір про надання банківських послуг, а їх витяги додані разом з позовною заявою.

До позовної заяви на підтвердження своїх вимог позивачем також додано розрахунок заборгованості станом на 31.08.2019, виписку за картковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 за період з 10.11.2017 по 09.12.2022, довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка містить інформацію про зміну кредитних лімітів, інформація про умови кредитування, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг.

При цьому, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Умови та Правила надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приват Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання боржником кредитних коштів містили умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, розмір і порядок їх нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

У анкеті-заяві клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка підписана ОСОБА_1 відсутні умови щодо сплати відсотків за користування кредитом, а саме: розмір і порядок нарахування, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення відсотків. У вказаній анкеті-заяві зазначено лише персональні дані відповідача та його контактна інформація.

А отже, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03.07.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (30.01.2023), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

При цьому, наявна в матеріалах справи інформація про умови кредитування, яка підписана відповідачем, свідчить про погодження сторонами умов щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами тільки в період з 16.03.2018 по 31.03.2018, а як вбачається з наданих позивачем розрахунків та виписки, заборгованість у відповідача з`явилась вже після зазначеного періоду.

Та обставина, що відповідач здійснював погашення боргу, сама по собі не може свідчити про визнання ним істотних умов договору в частині сплати відсотків, які не узгоджувалися сторонами, оскільки відповідач діяв на виконання умов договору в частині повернення лише отриманих ним грошових коштів.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві погодженої домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві щодо відсотків.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі N342/180/17, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З викладеного вбачається, що відповідачем умови кредитного договору щодо сплати процентів за користування кредитом не погоджені, а тому вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 1657,97 та за простроченими відсотками у розмірі 6173,15 задоволенню не підлягають.

Відповідно до наданої до суду довідки АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 були видані наступні картки: картка Універсальна № 168414 дата відкриття 10.11.2017, з терміном дії по 11/21; картка Універсальна № 002908 дата відкриття 16.12.2019, з терміном дії по 11/23; картка Універсальна Gold дата відкриття 30/10/2020, з терміном дії по 04/24.

Випискою про рух коштів підтверджується, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом здійснення переказів, розраховувався в магазинах та ресторанах, а також поповнював картку.

Відповідач обставини видачі кредитних карток, встановлення ліміту, користування вказаними картками та кредитними коштами не спростував.

За таких обставин банк має право на повернення фактично отриманої відповідачем суми кредитних коштів в розмірі 40083,71 грн.

Також надані позивачем розрахунки заборгованості за договором б/н від 03.07.2014, станом на 31.08.2019 та 07.12.2022 відповідно до якого заборгованість за тілом кредиту складає 40083,71 грн відповідачем також не спростовано, власного контр розрахунку не надано.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, зважаючи на вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже, не є належним доказом, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки матеріалах справи наявна виписка за картковими рахунками, відкритими на ім`я ОСОБА_1 за період з 10.11.2017 по 09.12.2022.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Вказані висновки відповідають позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц.

Щодо доводів скаржника про пропуск позовної давності позивачем в частині вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 30.01.2020, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

Анкета-заява позичальника від 03.07.2014 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин, апеляційний суд визначає з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - момент коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та визначає, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту, тобто з 24 червня 2021 року.

Колегією суддів встановлено, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 вніс 24 червня 2021 року, а з позовом до суду банк звернувся 30 січня 2023 року, а отже позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по простроченим та нарахованим відсоткам слід скасувати, в цій частині ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, в решті рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 2684 грн (а.с. 56).

Оскільки позовна заява підлягає задоволенню частково, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2246,50 грн за подання позовної заяви.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 3220,80 грн (а.с. 174, 186).

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, то з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 525 грн за подання апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1721, 50 грн.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною, а тому згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2024 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» () судовий збір у розмірі 1721 (одна тисяча сімсот двадцять одну) гривню 50 копійок.

В решті в оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: