Справа № 461/4033/20
Провадження № 6/461/323/24
УХВАЛА

08.07.2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

Головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові заяву адвоката Снігур Галини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про визнання виконавчого документа у цивільній справі № 461/4033/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди, таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

I. Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується судом

Адвокат Снігур Галина Михайлівна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», звернулась до суду із заявою про визнання виконавчого документа у цивільній справі №461/4033/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації та стягнення моральної шкоди, таким, що не підлягає виконанню. Заявник просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №461/4033/20, виданий 09.04.2024 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень.

Мотивуючи подану заяву зазначає, що виходячи із суті правовідносин, які виникли із судових рішень, ОСОБА_2 є кредитором (стягувачем) щодо ОСОБА_3 на суму 1500000 гривень, а ОСОБА_3 у відношенні до ОСОБА_2 є стягувачом на суму 20000 гривень. Заявник стверджує, що у загальному контексті, на суму стягнень 20000 гривень має зменшитись сума боргу ОСОБА_3 у зведеному виконавчому провадженні приватного виконавця Білецького І.М. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження. Ураховуючи наведене, заявник вважає, що на заявника у цій справі поширюється дія статті 606 ЦК України, яка повинна застосовуватися судом до правовідносин у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, зникає і з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме в такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін. Отже, при такому поєднанні боржника і кредитора (двох суб`єктів) один із цих суб`єктів правовідносин повинен зникнути, у зв`язку з цим і припиняється зобов`язання.

З урахуванням викладеного просить заяву задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник заявника підтримала подану заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, з мотивів наведених у ній та просила задовольнити таку у повному обсязі.

Інші учасники провадження (сторони) у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до частини 3 статті 432 ЦПК України, суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Таким чином, зважаючи на наявність у матеріалах справи даних про вжиття судом заходів щодо належного повідомлення учасників процесу, зокрема даних про доставку електронних повідомлень та заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.

II. Мотиви та висновки суду, а також положення закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу

Дослідивши матеріали заяви, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Зупинення вчинення виконавчих дій відбувається у зв`язку з наявністю однієї з підстав, передбачених ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження». Вказаною нормою визначений виключний перелік підстав зупинення вчинення виконавчих дії, які вчиняються державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови. Тобто, законодавством чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, зокрема зупинення виконавчого провадження вирішується безпосередньо державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

У даному випадку заявник ставить питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тобто фактично про невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до частин 1-2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно частини 2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У судовому засіданні заявниця вказала, що виконавчий документ має бути визнано таким, що не підлягає виконанню повністю з інших причин. Ці причини фактично є наявність боргових зобов`язань у стягувача перед ОСОБА_7 за іншим рішенням суду. Ці доводи ґрунтуються також на положеннях статті 606 ЦК України, які, за твердженням заявника, повинні бути застосовані у цій справі.

Оцінюючи наведені доводи заявника, суд виходить з наступного.

Наявність двох виконавчих проваджень на які посилається заявник та відповідних рішень судів, які стали підставою для їх відкриття, засвідчується долученими до заяви матеріалами, а отже ці обставини судом під сумнів не ставляться.

Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом. Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Відповідно частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу (ст.605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст.606 ЦК України).

Таким чином, матеріально-правовою підставою визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є припинення обов`язку боржника з підстав, визначених законом, а саме статтями 599-601, 604-609 ЦК України.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Під час розгляду поданої ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заяви про визнання виконавчого документа такими, що не підлягають виконанню встановлено, що остання звертаючись до суду посилається на статтю 606 ЦК України, а саме на те, що матеріально-правовою підставою, у даному випадку, є поєднанням боржника ОСОБА_2 і кредитора ОСОБА_2 в одній особі.

Відповідно до статті 606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Зазначена підстава припинення цивільно-правового зобов`язання відноситься до групи підстав, що не належать до правочинів і не залежать від волі сторін.

Положення статті 606 ЦК України, мають застосовуватися судом у разі, коли до сторони, яка є боржником, переходить зобов`язання іншої особи відповідно до будь-якої підстави, зазначеної в законі, та якщо при цьому один із суб`єктів правовідношення у зв`язку з обставинами, зазначеними в законі, припиняється як сторона правовідносин, і з двох самостійних суб`єктів залишається (утворюється) один, в якому поєднується боржник і кредитор. Саме у такому разі підстава припинення цивільно-правового зобов`язання не залежатиме від волі сторін. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-43цс15, від 23 березня 2016 року у справі №3-107гс16 та від 13 липня 2016 року у справі №3-519гс16.

Застосування такого способу припинення зобов`язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Після ухвалення судом рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 коштів у іншій справі, а також видачі виконавчих листів на примусове виконання вказаного рішення, на підставі яких проводиться наведене заявником зведене виконавче провадження №72015500, зобов`язання відповідачів трансформувалось у зобов`язання щодо виконання вказаного судового рішення про стягнення заборгованості саме у грошовій сумі, та яке, згідно з чинним законодавством, є обов`язковим до виконання у встановленому законом порядку.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

З урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», необхідно зазначити, що право на стягнення заборгованості, яке підтверджене судовим рішенням і виконавчим листом, який перебуває на примусовому виконанні, повинне бути реалізоване у формах і у спосіб, встановлений законодавством про виконавче провадження.

Таким чином, припинення зобов`язання через поєднання боржника і кредитора в одній особі (статті 606 ЦК України), з яким заявниця пов`язувала можливість застосування положень частини 2 статті 432 ЦПК України, у цій справі відсутнє.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року залишено без змін.

Суд також не може не відзначити, що стягнення за виконавчим листом у цій справі пов`язане не з правочинами укладеними між позивачем та відповідачами, а з відшкодуванням витрат на правову допомогу у справі, яку ініціював сам ОСОБА_2 .

Таким чином, рішення суду на підставі якого було видано оспорюваний виконавчий лист набрало законної сили та, відповідно до ст. 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України, є обов`язковим до виконання.

Виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 432 ЦПК України,

постановив:

у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 12 липня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький