Справа № 953/679/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відкриття провадження у цивільній справі

"08" лютого 2024 р. Суддя Київського районного суду м. Харкова Колесник С.А., при прийнятті позовної заяви (справа № 953/679/24, провадження № 2/953/1578/24) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання на території Угорщини малолітніх дітей та забезпечення повернення малолітніх дітей на територію України,-

ВСТАНОВИВ:

26.01.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 відповідно до якого просить:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати незаконним утримання на території Угорщини малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та забезпечити повернення малолітніх дітей на територію України.

3. Судові витрати покласти на відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2024 справу передано для розгляду судді Колесник С.А.

Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

На виконання вказаних вимог, судом було сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідача у справі та 29.01.2024 отримано відповідну довідку.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 31.01.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

05.02.2024 на виконання вказаної ухвали позивачем подано клопотання про усунення недоліків.

З позовної заяви вбачається, що фактичним місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_1 . Тобто, дані спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому суду потрібно визначити чи є повноважним національний суд для розгляду і вирішення спору, тобто визначити юрисдикцію суду.

Так, підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Однак, вказаний спір стосується правовідносин між дітьми та батьками, де одна із сторін (відповідач) проживає за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки відповідач вже постійно не проживає на території України.

Згідно п. 2.2.2.1. постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі№613/1185/19 першим кроком під час з`ясування питання юрисдикції цього спору є оцінка умов, визначених в статті 5 Гаазької конвенції 1996 року. Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

За наведених обставин у цій категорії справ суди, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, зобов`язані визначати юрисдикцію розгляду судом України спору про повернення дитини відповідно до правил Гаазької конвенції 1980 року та Гаазької конвенції 1996 року.

Позивач у такій категорії справ, звертаючись до суду з позовом, має довести, що Україна як держава була постійним та звичайним місцем проживання дітей до їхнього незаконного переміщення чи утримання в іншій договірній державі. Постійне проживання (звичайне місця проживання) позивач має довести доказами, що підтверджують навчання дитини, отримання медичної допомоги та реалізацію стосовно неї інших соціальних послуг на території цієї держави.

Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, обрання якого передувало незаконному переміщенню до іншої держави чи незаконному утриманню в іншій державі, відповідно, суд повинен визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з доведеності позивачем саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні до її незаконного переміщення (утримування).

Переконливі докази таких фактів суд має отримати на стадії відкриття провадження у справі. Під час розгляду справи у суді першої інстанції має бути встановлено, що таке місце проживання існувало та зберіглося (відповідно до критеріїв, сформульованих у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року) задля обґрунтування того, що юрисдикція суду України є/зберігається для вирішення спору по суті вимог, адже зі зміною звичайного місця проживання дитини припиняється юрисдикція суду України на вирішення спору про повернення дитини до звичайного місця її проживання.

Так, позивачем надано витяги з реєстру територіально громади від 30.10.2023 та від 01.11.2023, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 07.10.2021 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , тобто на території України.

Згідно з характеристики ГО «КАРАТЕ-КЛУБ-ВАГР» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує секцію карате в Компанії ГО «КАРАТЕ-КЛУБ-ВАГР» з 2021 року. У групі, де тренується ОСОБА_5 , він користується повагою, має стійкі соціальні зв`язки із іншими дітьми, які відвідують тренування.

Згідно довідки за результатами психологічного обстеження дитини практичного психолога ОСОБА_6 , ОСОБА_3 багато пригадує своїх друзів з України, проявляється сум за друзями. На рівні комунікації з оточуючими (друзі,вчителі) прослідковується страх це може говорити про те, що мовне середовище не рідне для дитини. Йому іноді важко встановити контакт.

З виписки з медичних карток та профілактичних щеплень ТОВ «ДОБРА СИЛА» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що за дітьми здійснюється медичний догляд на території України.

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , виданої Харківським приватним навчально-виховним комплексом ліцей «Професіонал» Харківської області, ОСОБА_3 навчався в Харківському приватному навчально-виховному комплексі ліцей «Професіонал» Харківської області в1-му класі. Після закінчення 1-го класу був відрахований з ліцею у зв`язку з виїздом родини за межі України.

Вказані докази свідчать, що Україна як держава була постійним та звичайним місцем проживання дітей до їхнього переміщення в іншу державу.

Згідно п.2.2.2.2. постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі№613/1185/19 наступник кроком під час вирішення питання про юрисдикції цього спору є зважування умов, визначених у статті 7 Гаазької конвенції 1996 року. Також під час вирішення питання щодо юрисдикції суди повинні належим чином застосувати до спірних відносин правила статті 7 Гаазької конвенції 1996 року.

Відповідно до частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримання дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримання, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та а) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.

Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; 3) дитина адаптувалася до нового середовища.

Ці умови частково відображають положення статті 12 Гаазької конвенції 1980 року про те, що після сплину річного терміну, судовий або адміністративний орган видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Так, на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі та визначення юрисдикції вказаного спору у суду не має даних щодо того, чи прижилися діти в іноземній державі, тобто у своєму новому середовищі.

Відповідно до п. 2.2.2.3. постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі№613/1185/19 залежно від встановлення певних обставин справи, зокрема постійного місця проживання дітей, суд має застосувати одне із правил, визначених Гаазькою конвенцією 1996 року, про юрисдикцію спору. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, надані докази позивачем, судом на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлено постійне місце проживання дітей на території України, а тому суд приходить до висновку, що вказаний спір підлягає вирішенню судам України.

Позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України, віднесена до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 3 статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справив порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3)обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі,в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу,викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог п.1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно із положеннями п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України ця справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що розгляд справи слід здійснювати за правилами загального позовного провадження. Тому справу слід прийняти до провадження, з метою виконання вимог передбачених ч.1 ст. 189 ЦПК України розпочати підготовче провадження та призначити підготовче засідання у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19,27,175-179, 187, 189 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відкрити загальне позовне провадження у справі № 953/679/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримання на території Угорщини малолітніх дітей та забезпечення повернення малолітніх дітей на територію України.

З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України почати підготовче провадження у справі.

Призначити підготовче засідання у приміщенні Київського районного суду м. Харкова (м. Харків, вул. Валентинівська, 7-Б зал. №37) на 18 березня 2024 року о 10 годині 00 хвилин.

Направити позивачу копію ухвали, відповідачу - копію ухвали та копію позовної заяви з додатками, відповідно до ст. 498 ЦПК України.

Визначити відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов.

Встановити позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам частини третьої п`ятої ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Встановити відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, яке має відповідати вимогам частини третьої п`ятої ст.178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя С.А. Колесник