РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 рокусмт ПетровеСправа № 941/924/21
Провадження № 2/941/6/24

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Проценко К.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в смт.Петрове Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин ОСОБА_5 , з яким позивач проживала однією сім`єю з 01.06.2012 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті залишилося спадкове майно, однак, позивач не може прийняти спадщину, так як ОСОБА_5 за життя склав заповіт, в якому своє спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , залишив громадянці ОСОБА_4 , тому позивач змушена звернутися до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 з 2009 року, визнання недійсним заповіту, що був складений ОСОБА_5 , та свідоцтва про право на спадщину, видане на імя відповідача на підставі даного заповіту.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 23 липня 2021 року вирішено розглядати справу у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву терміном 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

17 листопада 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволені позову повністю, посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, які не відповідають положенням цивільного законодавства України. Так, позивач звернулася з вище зазначеним позовом до ОСОБА_4 , яка набула право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 мотивуючи тим, що складений ним заповіт від 20.06.2007 року, реєстровий № 1311, є недійсним, оскільки волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало його волі, крім того, через зловживання алкоголем він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Однак, на його думку, зазначені позивачем обставини є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами, так як при посвідчені заповіту ОСОБА_5 від 20.06.2007 року його дієздатність була перевірена нотаріусом, про що зазначено у заповіті, а на момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 не страдав алкогольною залежністю та психічними розладами, які би могли б якимось чином вплинути на його свідомість. Так, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін, а справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, однак така експертиза проведена не була. Таким чином, вважає, що позивач не надала будь яких доказів для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 20 червня 2007 року, а відповідно і свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім`я ОСОБА_4 на підставі вказаного заповіту, а вимога позивача про встановлення факту постійного проживання її з ОСОБА_5 є безпідставною та не обгрунтованою, яка не відповідає фактичним обставинам справи, на підставі чого, враховуючи застосування судами практики про встановлення юридичних фактів, в сукупності із правовими нормами щодо спадкування, вважає, що позов ОСОБА_1 по суті не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши документи справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер громадянин ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 вересня 2017 року (а.с.7), після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.11.2021 року, витягом про державну реєстрацію прав від 02.11.2012 року та технічним паспортом на квартиру (а.с.9-12).

Померлий 14.09.2017 року ОСОБА_5 є інвалідом другої групи з 06.07.2012 року, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена безтерміново, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №868900 від 09 серпня 2012 року (а.с.13).

Відповідно до рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 лютого 2013 року визнано недієздатним громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт Петрове Петрівського району Кіровоградської області, який поживає за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлено опіку над ОСОБА_5 , і призначено опікуном громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Даним рішенням було встановлено, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою Петрівської центральної районної лікарні Кіровоградської області №1038 від 14.08.2012 року. Крім того в зазначеному рішенні зазначено про те, що заявниця з 2010 року постійно доглядає за ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою №842 з управління праці і соціального захисту населення Петрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 21.08.2012 року(а.с.26).

На підставі чого, ОСОБА_1 перебувала на обліку в Петрівському УСЗН та отримувала щомісячну компенсацію як фізична особа, яка надавала соціальні послуги за інвалідом 2 групи загального захворювання ОСОБА_5 , з 16.08.2012 року по 31.08.2017 року (включно), що підтверджується довідкою УСЗН №9118 від 06 грудня 2018 року (а.с.20).

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Петрівського районного нотаріального округу Каліушко О.Є. 20 червня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1311,згідно якого все своє спадкове майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 заповів відповідачу ОСОБА_4 .

З метою оформлення спадщини ОСОБА_1 звернулася 03 січня 2018 року (Вх №1 від 03.01.2018 року) до приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Каліушко Д.І. з заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.14).

11.04.2018 року за Вих № 213/02-14 приватний нотаріус Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д.І. повідомив ОСОБА_1 про те, що буде видаватися свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Роз`яснено, що якщо ОСОБА_1 має претензії з даного питання, то повинна в десятиденний строк звернутися до нотаріуса Каліушко Д.І. та надати повідомлення суду про розгляд цивільної справи або ухвалу про припинення видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.15).

На підставі чого позивач звернулася до Петрівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним спірного заповіту ОСОБА_5 та встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , однак ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду за заявою позивачки (а.с.30).

Також, згідно повідомлення приватного нотаріуса Петрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Каліушко Д.І. №344/02-14 від 27.07.2021 року, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадкова справа за №130/2017 від 19.09.2017 року. Коло спадкоємців: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Заяву про прийняття спадщини подали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.59).

Відповідно до копії паспорта позивача серії НОМЕР_2 від 16 травня 20021 року, ОСОБА_1 з 16 січня 2008 року зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с.5-6).

Згідно довідки Петрівської селищної ради Кіровоградської області №1761 від 29 червня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно з 14 вересня 2017 року по 24 червня 2021 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 (зі слів двох свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) (а.с.19).

Померлий 14.09.2017 року ОСОБА_5 , з 01 вересня 2014 року фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідками УСЗН №708/06 від 10.09.2014 року та Виконавчого комітету Петрівської селищної ради Кіровоградської області №1271 від 09.09.2014 року (а.с.17-18).

Згідно зі статтями 1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у статті 1247 ЦК України. Цією правовою нормою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Також згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Аналогічні положення містяться у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Пунктами 5, 6 глави 9 цього Порядку передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 1247 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію». Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що «аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20, зазначено, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним, оскільки наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. Крім того, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На заповіт, як односторонній правочин, поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо). Відтак дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право за законом, не має істотних порушень стосовно його форми та посвідчення, за умови, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, допоки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені ним обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто у разі його нікчемності) або якщо оспорюваний правочин визнаний судом недійсним.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучі належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України, необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року по справі № 542/1648/19 зазначено, що необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Однак, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про її належність до кола спадкоємців за законом, тобто осіб, у яких згідно зі ст. 225 та ст. 1257 Цивільного кодексу України, наявне право звертатися до суду про визнання заповіту недійсним, оскільки нею не були надані докази, які б вказували на те, що вона дійсно проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, тобто з 14 вересня 2012 року по 14 вересня 2017 року. Адже саме цей період має юридичне значення в розумінні статті 1264 Цивільного Кодексу України. Для спадкоємця 4 черги необхідний факт проживання саме "однією сім`єю", що з урахуванням ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, має полягати не тільки в спільному проживанні осіб, а у наявності трьох обставин одночасно: спільне проживання, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тобто сам по собі факт спільного проживання осіб без наявності між ними спільного побуту та взаємних прав та обов`язків - не засвідчує склад сім`ї, а отже не має юридичного значення для застосування ст. 1264 Цивільного Кодексу України.

Так, з наданих позивачем документів, зокрема, Виписки із медичної карти ОСОБА_5 , де зазначено місце його проживання на момент госпіталізації в стаціонар 11.05.2017 року: АДРЕСА_4 ; та довідки з місця його проживання та місця проживання ОСОБА_1 можна зробити висновок, що сім`я ОСОБА_5 складалася з нього одного.

Крім того, свідки зі сторони позивача в судовому засіданні пояснили:

Свідок ОСОБА_8 - що вона працювала в Петрівській районній центральній лікарні і бачила, що ОСОБА_1 приходила провідувати ОСОБА_5 коли той перебував там на лікуванні. Чи були у них відносини як у родини їй не відомо, але вона точно знає, що позивач доглядала покійного ОСОБА_5 , оскільки той був паралізований, але розумів значення своїх дій, крім того вони проживали разом по АДРЕСА_2 як чоловік і дружина не менше 5 років, однак в який саме період вона не пам`ятає, і кому належить даний будинок їй не відомо. Чому ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не проживали разом у його квартирі по АДРЕСА_4 їй не відомо, в даній квартирі вона жодного разу не була, але на її думку, там не було належних умов для проживання.

Свідок ОСОБА_9 - що їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 2007 року проживали разом по АДРЕСА_2 , так як вона з 2006 року проживала з ними по сусідству та була в них вдома і бачила, що позивач доглядала покійного ОСОБА_5 , так як він був хворим, готувала їсти та годувала його, прибирала в будинку, в якому вони жили як на квартирі. Власником даного домоволодіння був ОСОБА_10 , який проживав в одному будинку, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 окремо в іншому будинку, але в одному дворі. До якого часу позивач та покійний ОСОБА_5 проживали за даною адресою їй не відомо.

Свідок ОСОБА_7 - що він часто бачив, що ОСОБА_1 піднімалась в картиру до ОСОБА_5 по АДРЕСА_4 , приносила йому продукти. Знає що позивач доглядала ОСОБА_5 , оскільки він був хворим, так як в нього стався інсульт, а психічно він був здоровий. Чи був у них спільний бюджет йому не відомо. І з якого по який час вона його доглядала він точно не пам`ятає, десь приблизно 3-4 роки.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 у зазначений нею період, також відсутні і підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки до суду не надходило висновків про його нікчемність.

Так, в позовній заяві позивач посилається на недійсність заповіту, оскільки на її думку, волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало його волі, крім того, через зловживання алкоголем він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, однак будь яких доказів та конкретних фактів, які б свідчили про нікчемність заповіту - позивачем не надано.

Також, суд звертає увагу на те, що для підтвердження факту того, чи могло зловживання алкогольними напоями на протязі тривалого часу ОСОБА_5 вплинути на його психічний стан на час укладення заповіту 20 червня 2007 року, необхідно провести посмертну судово-психіатричну експертизу, про що судом винесено ухвалу від 09 травня 2023 року, однак експертиза не була здійснена, в зв`язку з несплатою позивачем коштів за її проведення.

Крім того, згідно довідок Комунального закладу «Петрівська Центральна районна лікарня» Кіровоградської області № 1353 від 24.09.2018 року та № 1475 від 26.11.2019 року, на момент посвідчення заповіту, ОСОБА_5 не страдав алкогольною залежністю та психічними розладами, які би могли б якимось чином вплинути на його свідомість (а.с.83-84).

Таким чином, в ході судового розгляду не знайдено доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5 , на момент складення заповіту, не було вільним і не відповідало його волі, а також доказів того, що на момент посвідчення заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій, тому немає підстав для визнання заповіту недійсним згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України.

Суд також зауважує, що в судовому засіданні не було встановлено, що відносини ОСОБА_1 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 носили характер сімейних, а вказані особи були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.

Досліджені в судовому засіданні письмові докази, а також пояснення опитаних свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , зводяться до підтвердження обставин фактичного догляду ОСОБА_5 та надання йому допомоги з боку позивача.

Як зазначено у Постанові ВС від 25.05.2022 року у справі №542/1648/19 надання допомоги особі, яка була одинокою особою похилого віку та за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Таким чином, вказане не є безумовним підтвердженням факту проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю в розумінні ст. 3 СК України, ст. 1264 ЦК України, тобто з притаманними для сім`ї взаємними правами та обов`язками.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не надала суду доказів на підтвердження недійсності, зокрема й нікчемності, заповіту, форма та порядок посвідчення оспорюваного заповіту відповідають вимогам закону, заповіт відтворює дійсне волевиявлення заповідача. Під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а будь-які належні та допустимі докази порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні відсутні та не доведено, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Тому і видане свідоцтво про право на спадщину на імя ОСОБА_4 є виданим правомірно.

Також суд встановив, що надані позивачем докази є недостатніми для підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом однією сім`єю у періоди часу, вказані в позові ( не менше 5 років до відкриття спадщини), а самі по собі показання свідків не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необхідно залишити без задоволення.

Крім того, у зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача, а саме, сплачений нею судовий збір в сумі 1916,00 грн.

Керуючись ст.3 СК України, ст.ст. 3,29,203,204,215,1216,1217,1218,1220,1223,1247,1248,1251,1252,1253,1257,1258,1259,1264,1268,1269,1270 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,81,89,141,258,259, 264,265,268,274-279,354,355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним та встановлення факту проживання однією сім`єю - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 29 липня 2024 року.

Суддя Петрівського районного суду

Кіровоградської області С. І. Колесник