КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/3595/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №369/14785/21

07 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Позивач у жовтні 2021 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської обл. з позовом і просить стягнути з відповідачки 212 796, 50 гр. безпідставно набутих коштів.

Посилається в позові на те, що з 2015 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який був розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 14 грудня 2018 року.

При розгляді Києво-Святошинським районним судом справи про поділ майна подружжя було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана не під час шлюбу.

На придбання вказаної квартири ним був отриманий кредит, який погашав також лише він.

Таким чином, відповідачка набула право власності на це майно, не витративши на це жодних коштів.

07 серпня 2021 року він звернувся до відповідачки з вимогою повернути частину коштів у розмірі 212 796, 50 гр., однак відповіді не отримав.

Виходячи з цього, відповідачка має компенсувати йому вартість безпідставно збереженого нею майна, а саме частину понесених ним витрат на придбання вказаної квартири.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 07 грудня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що підставами для звернення до суду була вимога про стягнення коштів, збережених без достатніх підстав, тобто предметом спору є грошові кошти, а не майно, а тому питання наявності правових підстав для перебування у власності відповідача частини об`єкта нерухомого майна не є предметом спору, а отже, відсутні підстави для встановлення наявності перебування такого майна у власності відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони з 23 вересня 2015 року перебували в шлюбі.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської обл. від 14 грудня 2018 року шлюб був розірваний.

Рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської обл. від 09 червня 2020 року позивачу було відмовлено в позові про поділ майна подружжя.

За змістом вказаного рішення позивач просив визнати спільним сумісним майном подружжя, в тому числі, квартиру АДРЕСА_1 , та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на квартири, а за відповідачкою - частину квартири з урахуванням того, що саме він сплачував грошові кошти за вказану квартиру.

Вказаним рішенням суд прийшов до висновку, що квартира сторонами була придбана до реєстрації шлюбу, а тому не є спільною сумісною власністю.

З матеріалів справи вбачається, що 18 червня 2012 року між позивачем та ТОВ» Фінансово-кредитна група »Чайка» був укладений кредитний договір, за умовами якого позивачу був наданий кредит у розмірі 229 000, 00 гр. з метою придбання звичайних іменних цільових облігацій, емітованих ТОВ »ОМОКС», які після погашення дають право позичальнику на отримання у власність квартири АДРЕСА_1 .

18 червня 2012 року між ТОВ» Фінансово-кредитна група`Чайка» та сторонами в справі був укладений договір іпотеки, за яким вказана квартира була передана в іпотеку до виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 березня 2014 року квартира зареєстрована за сторонами як спільна сумісна власність.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України

від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду

від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження

№ 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.

Як встановлено судом сторони набули квартиру в спільну сумісну власність на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 березня 2014 року.

Право власності зареєстроване в Державному реєстрі прав власності.

Сторони не заперечують, що Свідоцтво про право власності на даний час є діючим, ніким не оспорювалося.

Виходячи з цього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: