Справа № 352/35/24
Провадження № 22-ц/4808/1087/24
Головуючий у 1 інстанції ГРИНЬКІВ Д. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Баркова В.М., Бойчука І.В.

з участю секретаря Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шиманська Наталія Станіславівна, на рішення Тисменицького районного суду від 05 червня 2024 року, у складі судді Гриньків Д.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка є законний представником неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Тисменицької міської ради про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Тисменицької міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 01.08.2015 року розірвано. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 . Зазначає, що відповідач не приділяв уваги та не забезпечував сім`ю фінансово ще з 2012 року, вказані обставини змусили позивачку виїхати за кордон, щоб забезпечити дитині достатній життєвий рівень, тому у 2017 році вона разом із сином виїхала на постійне місце проживання до Королівства Іспанії. Відповідачу про дану обставину було відомо, оскільки він надав дозвіл на виїзд дитини за кордон та в подальшому надав згоду на виготовлення сину закордонного паспорту. Позивачка не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача.

Проживаючи в Королівстві Іспанії позивачка створила нову сім`ю, де вже близько семи років її теперішній чоловік ОСОБА_6 виконує обов`язки батька її сина ОСОБА_5 . Про існування біологічного батька ОСОБА_5 відомо, проте він його не пам`ятає. Вказує, що відповідач із сином не спілкується, впродовж 8 років не надає кошти на утримання дитини, не дбає про забезпечення його всім необхідним для фізичного, інтелектуального, психологічного розвитку, не виконує обов`язку щодо забезпечення здобуття сином повної загальної середньої освіти, не знає де навчається їх син, не цікавиться захопленнями, мріями чи бажаннями сина. Син не виявляє бажання бачитись із батьком, натомість у ОСОБА_5 сформувались родинні, теплі, довірчі відносини із теперішнім чоловіком позивачки.

У разі позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , позивачка могла скористатись допомогою держави в інтересах сина та отримати знижки на харчування та навчання сина в майбутньому, а кошти витрачені на оформлення дозволів від батька витратити на дитину.

Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Тисменицького районного суду від 05 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Тисменицької міської ради Івано-Франківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_3 .

Представник ОСОБА_1 адвокат Шиманська Н.С. подала апеляційну скаргу на вказане рішення. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, зазначає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено норми процесуального та неправильно застосовано норм матеріального права.

Судом першої інтенції не з`ясовано та не взято до уваги те, що відповідач не брав участь у вихованні сина з власної ініціативи, йому не чинили жодних перешкод у побаченнях із сином, що він визнав у судовому засіданні.

Відповідач не долучив жодного доказу на підтвердження його намагань брати участь у вихованні сина впродовж останніх семи років, окрім переписки у вайбері 06.10.2020 та кількох відео та фотографій 2014-2016 років. Поодинокі відвідування сина, коли він проживав на території України в період з 2013 по 2017 роки не можна вважати належним виконанням відповідачем батьківських обов`язків пов`язаних із вихованням та забезпеченням власної дитини. ОСОБА_3 не звертався в орган опіки та піклування з метою встановлення часу та способу побачень із сином.

Вважає, що впровадження на території карантинних обмежень у зв`язку із ковід 19 не впливало на можливість відповідача відвідати сина за кордоном, не існувало жодних заборон на перетин кордону громадянами України. Крім того, сам відповідач визнав той факт, що певний період працював за кордоном, однак не відвідував сина.

Зазначає, що безпідставними є посилання відповідача на неможливість побачитись із сином як на об`єктивну обставину, впровадження воєнного стану на території України, оскільки відповідач не брав участі у вихованні сина з 2014 по 2024 рік. Своє бажання бути присутнім в житті відповідача виявив після звернення позивачки із позовом до суду.

Суд першої інстанції не врахував думку сина ОСОБА_5 , який за рівнем свого розумового розвитку, психоемоційного стану та особливостей психічних процесів може правильно сприймати обставини даної цивільної справи та висловлювати свою точку зору відносно цих обставин. Даний факт підтверджується психологічними характеристиками, зокрема малолітній ОСОБА_7 свою думку щодо позбавлення його біологічного батька батьківських прав висловив у жовтні 2023 року, що відображено у Психологічній характеристиці психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, складеної ТОВ «Серденько» Центр психологічної допомоги дітям «Серденько» та у лютому 2014 року у власноручно написаній заяві адресованій голові Тисменицької міської ради та у травні 2024 року, шляхом повторного складання Психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, складеної ТОВ «Серденько» Центр психологічної допомоги дітям «Серденько». Артем незмінно бажає, щоб біологічного батька позбавили батьківських прав відносно нього.

Зазначає, що передчасними є висновки суду про те, що відповідач на першу вимогу позивачки надає необхідні документи. Для отримання необхідних заяв від відповідача позивачка повинна випрошувати їх впродовж тривалого часу, однак суд не з`ясував даних обставин, так і не взяв до уваги, що оформлення, переклад, апостиль та надсилання на території Іспанії цих заяв відбувається за рахунок саме позивачки, яка і так власними силами утримає дитину. Крім того згідно законодавства Королівства Іспанії не існує такого терміну як «Універсальний дозвіл від батька». Відносно будь-який дій, які стосуються дитини на кожну окрему дію потрібна згода двох батьків.

Підставою звернення до суду із позовом була протиправна поведінка відповідача, невиконання ним батьківських обов`язків та чинення ним перешкод позивачці у забезпеченні спільному сину здобуття повної загальної освіти та достатнього життєвого рівня.

За період розгляду справи в суді, відповідач не змінив ставлення до виконання батьківських обов`язків, контакту з дитиною не налагодив і не вживав жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що бездіяльність відповідача і не зацікавленість життям сина є свідомо обраним видом поведінки, які можна обрати виключно за умисної форми вини.

При прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального права, а саме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, Конвенції про права людини, Конституції України, Сімейного кодексу, Закону України «Про охорону дитинства», не враховано правових позицій Верховного Суду у справах про позбавлення батьківських прав.

Вважає, що судом прийнято рішення на підставі недопустимого доказу в розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки такий одержаний з порушенням порядку, встановленого ч. 5 ст. 19 СК України. Судом безпідставно взято до уваги Висновок Органу опіки і піклування в особі Виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 26 січня 2024 року № 01/02-10 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені в апеляційній скарзі вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обгрнутованість висновків суду обставинам справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тисменицької міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо дітей сторін, а також відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та від відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі від якого мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 01.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

У 2017 році позивачка разом із сином ОСОБА_5 виїхала на постійне місце проживання до Королівства Іспанія.

Відповідач у березні 2017 року надав нотаріально посвідчену заяву-згоду на виїзд та постійне місце проживання сина разом з матір`ю до Королівства Іспанії, а 09.10.2020 року надав згоду на виготовлення сину закордонного паспорту.

Встановлено, що позивачка з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина не зверталася.

Позивачка створила іншу сім`ю та постійно проживає на території Королівства Іспанії, близько семи років теперішнього чоловіка позивачки ОСОБА_6 , малолітній ОСОБА_5 вважає своїм батьком, а біологічного батька не пам`ятає, з ним не спілкується.

Згідно проведеного Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» від 04.10.2023 року дослідження, складено психологічну характеристику психоемоційного стану дитини та сімейних відносин, згідно якої ОСОБА_2 , ходить в Іспанії до школи, займається спортом, має улюблені предмети: математика, фізкультура. Проживає з мамою та ОСОБА_6 (вітчимом), він знає, що має біологічного тата, але не пам`ятає його. Вказав, що приїжджав в Україну декілька разів, але біологічного батька не бачив, останній йому не телефонує та не пише.

Під час дослідження відсутнє визначене ставлення малолітнього ОСОБА_5 до біологічного батька та досвід перебування із ним. При цьому ОСОБА_5 знає, що біологічний батько існує проте не пам`ятає його.

ОСОБА_7 згідно довідки коледжу Гінер де лос ОСОБА_9 у місті Парла зарахований учнем до навчального центру на 5 рік навчання «Початкова освіта» у 2023/2024 навчальному році.

Відповідно до витягу з рішення головного управління узгодженої освіти, стипендій та допомоги для навчання Віце-президенства Міністерства освіти та університетів ОСОБА_2 виключено зі списку осіб щодо надання стипендії на харчування, з причини неможливості обґрунтувати ситуацію, пов`язану з одним із батьків, що несе відповідальність за виховання та піклування про одну або більше дітей або з причини відсутності опіки над заявником, або опіку не встановлено.

Позивачка ОСОБА_10 згідно з довідки про трудовий стаж Генерального казначейства соціального забезпечення Уряду Іспанії станом на 29.12.2023 року працевлаштована та є зареєстрованою в системі соціального захисту протягом 3 років 10 місяців та 5 днів та отримує виплати.

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 26.01.2024 року №01/02-10, виконавчий комітет Тисменицької міської ради визнав за доцільне не позбавляти батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 .

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до міського голови Тисмениці із заявою, в якій просила ініціювати повторний розгляд питання доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . Вказала, що члени комісія з питань захисту прав дитини, приймаючи рішення 25.01.2024 року, з огляду на те, що відповідач є уродженцем м. Тисмениці були відносно неї упереджені та прийняли необ`єктивне рішення. До заяви додала власноручно написану малолітнім ОСОБА_5 заяву про повторний розгляд питання про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 28.02.2024 року членами комісії з питань захисту прав дитини прийнято рішення про залишення висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 26.01.2024 року без змін.

Із долучених сторонами фото переписки у додатку Viber встановлено що 06.10.2020 року, позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виготовлення закордонного паспорта ОСОБА_5 , на що у відповідь ОСОБА_3 зазначив, що позивач 4 роки забороняє йому спілкуватись із сином. Вказав, що хоче, щоб син знав про рідного батька, та бажає бачитись і спілкуватись із дитиною. Зазначив, що позивач могла надавати йому можливість спілкуватись із дитиною через Viber або Skype. Позивачка, у свою чергу зазначила, що відповідач не надає фінансової допомоги на дитину.

У вересні 2023 року позивачка зверталася до відповідача із повідомленням про її бажання звертатись із заявою про позбавлення опіки відповідача, оскільки через відсутність одноособової опіки не має знижки у школі для дитини на харчування та підручники.

Згідно повторно проведеної (в онлайн форматі) 17.05.2024 року психологічної характеристики психоемоційного стану дитини та сімейних відносин ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено тісний емоційний зв`язок дитини з матір`ю та важливість стосунків із батьком ОСОБА_6 (вітчим), а також відсутність досвіду взаємодії із батьком ОСОБА_11 та спогадів.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. Вважає, що вказані обставини слід розцінювати як ухилення відповідача від виховання власного сина та є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Відповідач заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

На підставі зібраних у справі доказів судом встановлено, що під час перебування малолітнього ОСОБА_5 на території України, відповідач ОСОБА_3 його відвідував, привозив подарунки, проводив із сином час, який називав його татом.

Із переписки сторін в додатку Viber ОСОБА_3 06.10.2020 року зазначав, що позивач 4 роки забороняє йому спілкуватись із сином, однак він бажає бачитись і спілкуватись із дитиною.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що відповідач виявив бажання бачитися із дитиною, однак через введений в Україні воєнний стан на даний момент зробити цього не може, бажає спілкуватися з дитиною та має змогу забезпечувати її всім необхідним.

Даючи оцінку доводам позивачки щодо неможливості отримати знижки у школі для дитини на харчування та підручники, суд правильно зазначив, що вказана обставина не є підставою для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 для забезпечення належного матеріального утримання дитини не позбавлена можливості звернутися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів із відповідача.

Стосовно доводів щодо позбавлення сина ОСОБА_5 права на освіту, оскільки для відвідування гуртків та екскурсій необхідна наявність відповідних дозволів від відповідача, то суду не представлено доказів того, що на прохання позивачки відповідач відмовився надавати такі дозволи. Натомість відповідач на прохання позивача надавав дозволи як на виїзд за кордон так і на виготовлення закордонного паспорта малолітньому сину ОСОБА_5 .

Встановлено також, що відповідач у добровільному порядку не виконував свого обов`язку з надання фінансової допомоги на утримання дитини.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що неналежне виконання відповідачем свого обов`язку з надання фінансової допомоги саме по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22).

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав від 26.01.2024 року не суперечить інтересам дитини.

Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи представника позивача щодо визнання висновку недопустимим, недостатнім та недостовірним доказом у даній справі, оскільки такий був переглянутий органом опіки та піклування з урахуванням висловленої в заяві думки малолітнього ОСОБА_5 та залишений без змін.

Положеннями статті 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд першої інстанції з урахуванням встановлених по справі обставин у їх сукупності дійшов правильного висновку що висловлена малолітнім думка щодо позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає захисту якнайкращих його інтересів.

Колегія суддів ураховує, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06).

Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, немає. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Зроблені судом висновки по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ, яка є сталою та сформованою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Шиманська Наталія Станіславівна, залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 05 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

І.В. Бойчук