Справа № 457/1420/24
провадження №2/457/285/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що через взаємне непорозуміння їхня сім`я розпалася та сторони перестали підтримувати подружні відносини. Оскільки, подружні стосунки неможливо поновити та шлюб носить формальний характер, просив шлюб між ними розірвати. Одночасно, просив суд залишити дитину проживати разом з ним.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла заява про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти задоволення позову.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні встановлено, що 05жовтня 2013 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області, про що зроблений актовий запис за № 181. Від спільного шлюбу у них народилась дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачкою не склалося через непорозуміння, побутові негаразди. У них різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Шлюбні відносини між ними припинені з лютого 2024 року, шлюб існує лише юридично.

Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Примирення між ними неможливе. На примирення він не згідний і тому, вважає, що необхідно розірвати шлюб.

За домовленістю між сторонами донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишиться проживати разом з позивачем. Донька проживає разом позивачем та перебуває на повному його утриманні. Згідно з довідкою, виданою лікуючим лікарем КНП «Трускавецька міська лікарня» дитина перебуває на змішаному харчуванні.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Згідно акта обстеження умов проживання здійсненого комісією Служби у справах дітей Східницької територіальної громади від 28.05.2024 року вбачається що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживають позивач та його дочка ОСОБА_3 . Згідно вказаного акта, для виховання та розвитку дитини створені належні умови проживання, батько самостійно займається її вихованням та утриманням.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

А оскільки ОСОБА_1 взмозі утримувати дитину, піклуватися про неї належним чином, забезпечити її житлом, харчуванням, освітою, тощо, а відтак заявлені вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком також підягають задоволенню.

Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи те, що встановлення факту породить для відповідача юридичні наслідки, іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, а тому позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений ним при зверненні з позовною заявою до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 05 жовтня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області, про що зроблений актовий запис за № 181.

Після розірвання шлюбу залишити доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на повному утриманні батька ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та визначити місце проживання дитини разом з батьком ОСОБА_1 за його місцем проживання АДРЕСА_2 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), самостійно виховує та утримує доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 3633,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: В. І. Марчук