Справа №717/1937/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Туржанського В.В.

за участі секретаря: Тихоненко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Кельменці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини.

Позивач ОСОБА_1 подав до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву у якій просить виключити відомості про ОСОБА_1 як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису № 56 вчиненого Відділом реєстрації актів цивільного стану Кельменецькго районного управління юстиції Чернівецької області 24 липня 1996 року.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Кельменецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

ОСОБА_4 , жителька АДРЕСА_1 .

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в підготовче судове засідання не з`явився та надіслав до суду заяву у якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу у його відсутність.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася та надіслала до суду заяву у якій зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі і не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позову.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася та надіслала до суду заяву у якій зазначила, що заперечує проти проведення молекулярно-генетичної експертизи та не буде надавати свої біологічні матеріали для проведення експертизи. Просить розглянути справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог та не заперечує проти ухвалення рішення судом про задоволення позову.

Представник третьої особи - Кельменецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч. 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, наявні підстави для винесення рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що 10 вересня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дошлюбне прізвище ОСОБА_5 , зареєстрували шлюб, про що виконкомом Росошанівської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області складено актовий запис за №11.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в селищі Кельменці Кельменецького району Чернівецької області народилася ОСОБА_3 , у свідоцтві про народження якої батьком записаний ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 , про що в книзі записів актів громадського стану про народження 24 липня 1996 року зроблено відповідний запис за №56. ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 . Вказана обставина визнана відповідачкою ОСОБА_2

02 червня 2021 року ОСОБА_3 змінила прізвище на Присакар у зв`язку із укладенням шлюбу.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірний актовий запис № 2458, згідно якого батьком дитини записано ОСОБА_1 , здійснено 09 грудня 2003 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, чинні на час їх виникнення, тобто на час вчинення оспореного актового запису.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від17 вересня 2018 року у справі № 757/36468/16-ц та від 19 грудня 2018 року у справі № 336/2362/16-ц.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ від 24 листопада 2005 року у справі «Shofman v. Russia», справа № 74826/01, Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження по оскарженню свого батьківства дитини, народженої в шлюбі; Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку вирішення питання про правові відносини батька з його можливою дитиною стосується «приватного життя» батька.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але - з огляду на причин, що не мають відношення до закону, - не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційно по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, вона не забезпечила в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя.

У справі «Romanov v. Russia» № 76594/11, рішення від 9 липня 2019 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що така негнучка тимчасова межа не може вважатися «необхідною у демократичному суспільстві», оскільки вона не дозволяє брати до уваги конкретні обставини справи та побажання зацікавлених сторін, і тому не може забезпечити справедливий баланс між спільними інтересами захисту правової визначеності сімейних відносин і права зареєстрованого батька на те, щоб його батьківство було оскаржено в світлі біологічних доказів. Тому це є несумісним із зобов`язанням забезпечити ефективну «повагу» до приватного і сімейного життя. Відхиливши клопотання заявника як обмежене за часом, обласний суд обмежився його оцінкою, встановивши, що заявник подав позов про оспорювання батьківства більш, ніж через рік після того, як він був зареєстрований батьком після його визнання батьківства. Більш того, він безпосередньо і буквально застосовував статтю 49 Кодексу РРФСР про шлюб та сім`ю, яка була сформульована в жорстких виразах, не допускаючи жодних винятків з однорічного терміну і не залишаючи місця для оцінки того, чи мав зареєстрований батько підстави сумніву в його батьківстві або дійсно знав, що він не був біологічним батьком в момент реєстрації його батьківства ( «AL проти Польщі», де національні суди встановили, що заявник визнав його батьківство в повне усвідомлення того, що він, можливо, не був біологічним батьком; «Phinikaridou проти Кіпру», № 23890/02, № 63, 20 грудня 2007 року). За відсутності належного судового розгляду цих питань національними властями, Суд не може припустити, чи визнав заявник своє батьківство в повному усвідомленні того, що він не може бути біологічним батьком (за аналогічною аргументацією, Лашманкін та інші проти Росії, № 57818/09 і 14 інших, № № 454 і 455, 7 лютого 2017 року), і тому не може погодитися з аргументом уряду, заснованим на неперевірених фактичних твердженнях.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), роз`яснив, оскільки перебіг встановленого статтею 56 КпШС України річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Відповідно до статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Статтею 10 КпШС України визначено, що у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 6 перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно ч.1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Для правильного застосування частини першої статті 56 КпШС України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство.

Суд вважає, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації,№ 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 відмовляється від участі у проведення ДНК тесту. Таким чином, ОСОБА_1 був позбавлений об`єктивної можливості знати про своє батьківство (отримати інформацію, яка спростовує його батьківство).

Як роз`яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Статтею 56 КпШС України у редакції, яка діяла на момент вчинення актового запису про народження ОСОБА_3 , визначено, що особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Проте позивач у позовній заяві не заявляв про те, що йому одразу після народження стало відомо, що він не є батьком дитини - доньки ОСОБА_3 . Так, у позовній заяві ним вказано, що після погіршення відносин між сторонами, восени 2022 року, відповідачка повідомила йому, що він не є батьком ОСОБА_3 .

Оскільки станом на 2022 рік діяли положення Сімейного кодексу України, то застосуванню підлягають положення ст. 136 СК України, частина 6 якої не передбачає застосування позовної давності до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька дитини із актового запису про народження дитини.

За сукупності всіх встановлених судом обставин справи суд вважає, що враховуючи вищевикладені норми права, рішення ЄСПЛ щодо сімейних правовідносин, вимоги позивача заявлені в межах строку позовної давності та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться в пунктах 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї, як батька, з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною чоловік може будь-якими допустимими доказами, суттєвими з яких будуть висновки судово-медичної, біологічної, генетичної експертиз.

При цьому слід зауважити, що в Постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 761/10732/16-ц, провадження № 61-29614св18, Верховний Суд зазначив про те, що враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатись об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, навіть у випадку визнання позову про визнання батьківства відповідачем.

Предметом доказування в справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому, для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на повідомлення відповідачки про те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 , внаслідок чого у нього виникли сумніви, що він є батьком дитини. На пропозицію провести генетичну експертизу для підтвердження або спростування батьківства в позасудовому порядку відповідачка у категоричній формі відмовилась.

Позивач, з метою спростування або підтвердження батьківства заявив клопотання про проведення у справі судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Третя особа, ОСОБА_4 , до зміни прізвища ОСОБА_3 , надіслала до суду заяву у якій відмовляється надавати свої біологічні матеріали для проведення експертизи.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Оскільки третя особа відмовляється від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, провести таку експертизу неможливо.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст. 109 ЦПК України щодо визнання факту для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме: про наявність правових підстав для виключення відомостей щодо ОСОБА_1 , як батька дитини з актового запису №56 від 24 липня 1996 року про народження, вчиненого відділом реєстрації актів громадянського стану Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області про народження ОСОБА_3 , оскільки відповідачка визнала позов, а ОСОБА_4 відмовилась від надання експертам необхідних матеріалів для проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи для встановлення наявності або відсутності кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Отже, враховуючи що ОСОБА_4 відмовляється від надання експертам необхідних матеріалів та проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, клопотань про проведення будь-яких інших експертиз для можливості встановлення кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідачка та третя особа не заявляли, у зв`язку із чим провести експертизу з метою встановлення факту кровного споріднення між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не виявилось можливим, суд вважає наявними правові підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 56 КпШС України, керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 15, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 209, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_3 , про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини задовольнити повністю.

Виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №56 від 24 липня 1996 року про народження ОСОБА_3 , яка народилася в селищі Кельменці Кельменецького району Чернівецької області 16 липня 1996 року, зробленого відділом реєстрації актів цивільного стану Кельменецького районного управління юстиції Чернівецької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Надіслати сторонам копії рішення протягом двох днів з дня його складання.

Повне рішення суду складено 03 вересня 2024 року.

Суддя: