РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., при секретар судових засідань Крикун Ю.М., за участі представника позивача адвоката Радкевича С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «УкрСиббанк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області з Подільського районного суду міста Києва за територіальною підсудністю надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «УкрСиббанк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача. Обґрунтовуючи позов, позивач зазначила наступне, 05.12.2007 року між нею та Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно п. 1.1 Договору, банк зобов`язаний надати, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США 00 центів, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Валютою кредитування та погашення кредиту, згідно Кредитного договору № 0 від 05 грудня 2007 року Банком визначено долари США. Відповідно до Кредитного договору Позичальник зобов`язався терміном з 05 грудня 2019 повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів згідно графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту. За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3.1. Кредитного договору позивач, як Позичальник повинен був сплатити банку встановлену процентну ставку у розмірі 13, 90% річних. 06.02.2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007 року, якою сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та визначили новий графік погашення кредиту. Згідно з п.2.1. додаткової угоди №1 позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтентних платежів в розмірі 335 Доларів США. Станом на 28.12.2015 року сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк» складала 24 815,25 доларів США (що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 19.07.2016 року за курсом НБУ сумі в розмірі 616 820 гривень 26 копійок з розрахунку 2 485,65 гривень за 100 Доларів США) та 15 344 гривні 54 копійки, у зв`язку з чим, кредитор звернувся у суд з позовною заявою про стягнення суми заборгованості та було винесено рішення Подільського районного суду м Києва у цивільній справі № 758/238/16-ц від 16 липня 2016 року. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору було укладено договір іпотеки № 71768, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно: а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,00 кв.м, житловою площею 27.6 кв.м. та земельну ділянку площею 0, 0960 га, кадастровий номер 201650202, та на праві власності належать ОСОБА_2 . Вважає Договір про надання споживчого кредиту договору № 0 від 05.12.2007 року таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з наступних підстав. Згідно із Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05.12.2007 року, де зазначено, що вказаний договір укладений у іноземній валюті - долари США. При зверненні до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» позивачу були потрібні гроші для своїх особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника). Тому, вона, повністю довіряючи ПАТ «УкрСиббанк», вважаючи в момент укладення договору, що сторони діють у повній відповідності до вимог закону, що визначення валютою платежу долара США безпечним, а зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у кредитному договорі відсутня інформація про валютні ризики, з якими, згідно з законодавством України банк зобов`язаний перед укладанням Договору про надання споживчого кредиту повідомити позичальника у письмовій формі, уклала зазначений договір. Позивач зазначила, що Акціонерний банк «УкрСиббанк» не мав права надавати їй кредит в іноземній валюті для розрахунків кредитними коштами з резидентами України. Про це свідчить наступне, згідно з пунктом 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993 року, уповноважені банки, які отримали від Національного Банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. Публічному акціонерному банку «УкрСиббанк» було відомо, що кредитні кошти були нею отримані для своїх особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на придбання нерухомості, тобто ці кредитні кошти вона повинна була використати для розрахунку з іншими резидентами України. Відповідно до статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 1993р., національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачене цим Декретом. Згідно із пунктом «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують, операції щодо використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Такої індивідуальної ліцензії для використання доларів США як засобу платежу за квартиру в неї не було. Тобто видача Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»- агентом валютного контролю - кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов`язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище пункту 2 статті 13 Декрету, за що статтею 16 частиною 2 абзацом 4 того ж Декрету передбачена відповідальність у вигляді позбавлення Генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом у розмірі, що встановлюється Національним банком України. Звернула увагу суду, на те, що банк не проінформував її, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. Оскільки проценти входять до ціни договору, вважає, що ціна договору - несправедлива. Отже, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Також, несправедливою ознакою кредитного договору є відсутність розділу Договору, що передбачає форс-мажорні обставини. Наголосила увагу суду, що на даний момент прострочки за кредитним зобов`язанням № 0 від 05.12.2007 року відсутні, та у зв`язку з визнанням Кредитного договору не дійсним, виникає необхідність згідно принципам цивілістики повернути незаконно отримане майно первісному власнику, у розмірі, що дорівнює різниці суми, що була отримана на підставі Кредитного договору та сумі, що була сплачена.

11.03.2021 року від представника позивача до суду надійшов відзив на позовну заяву (22.12.2023 року представником позивача було подано до суду повний текст відзиву на позовну заяву), згідно якого зазначено, що АТ «УкрСиббанк» категорично не погоджується з даною позовною заявою, вважає її безпідставною та необґрунтованою, доводи позовної заяви спростовуються наступним. Ініціатором укладення Кредитного Договору виступила саме ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів. Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про користування іноземних валют за станом на останню дату. Таким чином, Позичальник підписуючи даний кредитний договір, підтвердив, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюті. Також, звернув увагу, що банком надано було типову форму Інформаційного листа, який надавався позичальнику перед підписанням кредитного договору та повідомлено, що даний інформаційний лист було надано останній. Більш того, такий лист надано, а АТ «УкрСиббанк» у повній відповідності до положень п. 2.4 Правил отримав письмове підтвердження про отримання такого листа. Взаємні права та обов`язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним. Також зазначив, що позивач, отримавши свій примірник Договору, не позбавлений був права в разі незгоди з умовами Договору та якщо вбачав порушення своїх прав, відмовитися від укладення договору або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які він вважав би за необхідне зазначити в Договорі. На підставі вищевикладеного, просить суд в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 про захист прав споживача відмовити в повному обсязі.

Окрім того, 11.03.2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що кредитний договір № 0 було укладено 05.12.2007 року. Позивач звернувся до суду із позовом про захист прав споживача 24.12.2019 року. В своєму позові позивач посилається на численні порушення при укладенні зазначеного правочину. Даний факт свідчить про те, що позивач звернувся до суду через 12 років після вчинення зазначеного правочину та здійснення, на думку позивача, порушень, тобто з пропуском строку позовної давності в три роки передбаченого ст. 257 ЦК України, тому просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви про захист прав споживача.

15.03.2021 року від представника третьої особи до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що ОСОБА_1 зі скаргою на порушення прав споживачів ПАТ «УкрСиббанк» до Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві не зверталася. Представника третьої особи вважає, що у ОСОБА_1 є правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору в цілому недійсним відповідно до положень статей 203,215,230 ЦК України як укладених внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договір недійсними, а позивач довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед їх підписанням він не мав повного розуміння при укладанні договору. На підставі вищезазначеного, просив позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 02 червня 2022 року зазначена цивільна справа прийнята до провадження та призначена до розгляду у судове засідання.

30.03.2023 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що з вимогами зазначеними у відзиві позивач не згодна з наступних підстав. Кредитний договір укладений між нею, ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «УкрСиббанк» № 0 від 05 грудня 2007 року про надання споживчого кредиту, що дорівнює 30 доларів США 00 центів є таким, що порушує її права як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту. Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування. Пунктом 2.4 Правил встановлено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. АТ «УкрСиббанк» було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов Договору про надання кредиту №11.01.00611.007478179. Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Також, несправедливою ознакою кредитного договору є відсутність розділу Договору, що передбачає форс-мажорні обставини, тому просить суд визнати Договір про надання споживчого кредиту №0 від 05 грудня 2007 року укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариство «УкрСиббанк» недійсним у зв`язку з порушенням прав споживача та застосувати наслідки недійсності договору.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив на позовну заяву.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання в якому проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. Від представника третьої особи також до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи за наявними в матеріалах справи документами.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що 05.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 30 000 доларів США на строк до 05.12.2016 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання за договором.

Згідно з п.1.2.2. кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком №1 до договору.

За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати проценти у розмірі та поряду встановленому п. 1.3 кредитного договору.

Відповідно до п.1.3.1 зазначеного оговору, за користування кредитними коштами протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту процентна ставка встановлюється в розмір 13,90 %. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до Умов договору. Порядок зміни процентної ставки передбачений розділом 5 зазначеного договору.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань за договором банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Разом з кредитним договором позивачем було підписано також графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток № 1)

В рахунок забезпечення зобов`язань за зазначеним кредитним договором, 05.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 71768, згідно з умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,00 кв.м, житловою площею 27.6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0960 га, кадастровий номер 201650202.

Крім того, 05.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду б/н до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007 року, якою додано до договору додаток №2 - графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту та додаток №3 - тарифи банку.

06.02.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007 року, якою сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та визначили новий графік погашення кредиту.

Згідно з п.2.1. додаткової угоди №1 позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтентних платежів в розмірі 335 доларів США.

Разом з додатковою угодою №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007 року кредитним договором позивачем було підписано також графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

19.07.2016 року заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили у справі 758/238/16-ц за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було прийнято рішення відповідно до якого позовні вимоги банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.12.2007 року в загальному розмірі 24 815,25 доларів США, що еквівалентно станом на 19.07.2016 року за курсом НБУ сумі в розмірі 616 820 гривень 26 копійок, та 15 344 гривні 54 копійки.

За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У пунктах 31.4., 31.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі N 496/3134/19 зазначено, що "законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин"

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пунктом 1 ч.2 ст.92 Конституції України, зазначено, що статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Крім того, згідно з ч.1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти також обумовлений чинним законодавством.

Згідно з ч.2 ст.198 ЦК України виконання зобов`язань, виражених у національній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Положеннями ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (в редакції чинні на момент укладення спірного кредитного договору) далі (Декрет КМУ № 15-93) визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань.

Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов`язань у іноземній валюті.

З вищевикладеного випливає, що резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до ст. 5 Декрет КМУ № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підстав письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету.

ПАТ «Укрсиббанк» 24.12.2001 року отримав дозвіл №1 Національного банку України на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.5-11 ч.2 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в; іноземній валюті та клієнтів - нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Так, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Отже, відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ № 15-93 індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів в кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов`язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

П.2 ст. 13 Декрету КМУ № 15-93 передбачає обов`язок уповноважених банків, фінансових установ та національного оператору поштового зв`язку, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснювати контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи та не має наслідком визнання договору споживчого кредиту недійсним.

Окрім того, суд зауважує, що на момент укладення спірного договору ЗУ «Про захист прав споживачів» не містив заборони щодо укладення договорів споживчого кредиту в іноземній валюті.

Що стосується посилання позивача на відсутність у кредитному договорі інформації щодо валютних ризиків, ненадання банком необхідної та обов`язкової інформації при укладенні кредитного договору, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Отже, Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, які були чинними на момент укладення між сторонами оспорюваного договору, Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору

надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Окрім того, відповідно до п. 3.8 зазначених правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач;

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 визначено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та й момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

Окрім того, відповідно до абзацу 4 п. 1.1 кредитного договору Позичальник укладаючи цей договір усвідомлює можливість виникнення курсових різниць валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов цього договору внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів.

Згідно ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зазначенні висновки відображені також у рішенні Верховного Суду України від 22.09.2012 року (провадження №6-11116св10).

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про користування іноземних валют за станом на останню дату.

Таким чином, відповідач підписуючи даний кредитний договір, підтвердила, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів кредиту в іноземній валюти.

Зі змісту оскарженого договору, вбачається, що цим договором чітко передбачені його умови, а саме: предмет договору, мета кредиту, термін та розмір погашення кредиту та графік його погашення; порядок видачі, розмір та порядок його зміни, нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Як вбачається з п. 7.12 Кредитного договору, сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів".

Підписанням договору позичальник підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, та додатками до нього, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України.

Отже, позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Докази, які б спростовували дані обставини позивачем не надані.

При цьому під час укладення кредитного договору та додатків до нього, жодних заперечень щодо його умов позивач не заявляла, будь-яких претензій щодо не проведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору та додатків до нього, або щодо нерозуміння нею окремих їх частин не зазначала та в подальшому виконувала його, отже схвалила умови договору.

Взаємні права та обов`язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним.

До моменту пред`явлення банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач була згодна з умовами кредитного договору та тривали час виконувала його умови, не здійснювала дій щодо відмови від договору, не оскаржувала рішення щодо стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, отже знала про свої обов`язки і погоджувалася з ними.

За вказаних обставин, суд вважає, що Договір про надання споживчого кредиту №0 відповідає вимогам законодавства та не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Позивач також не довела і наявність у діях Банка нечесної підприємницької діяльності.

В позовній заяві не наведено жодних обставин, стосовно яких позивача було введено у оману при укладенні договору, а також стосовно яких його вибір був несвідомим, а також не вказано яка обставина перешкоджала укладенню договору та яким чином вона замовчувалась AT «УкрСиббанк» чи AT «УкрСиббанк» заперечував її існування.

Неможливість позичальника оцінити у сукупності умови договору, у розумінні ст. 230 ч. 1 ЦК України, не є обманом зі сторони Банку.

Позичальник особисто обрала контрагента, валюту свого банківського кредитування, форму і умови кредитування, тобто зробила свій вибір свідомо, а тому повинна була усвідомлювати всі можливі у зв`язку з цим фінансові ризики.

За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «УкрСиббанк», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача- відмовити.

Повне судове рішення складено 16 січня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Акціонерне Товариство «УкрСиббанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Андріївська 2/12.

Третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві, адреса: 04053, м. Київ, вул. Некрасовська, 10/08.

Суддя Д.А. Свєтушкіна