Справа № 357/4178/24
Провадження № 2/357/2519/24
У Х В А Л А

20 червня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Пустовій Ю. В.,

розглянувши матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом, в якому, посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів», просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь надмірно сплачені, безпідставно набуті кошти в розмірі 64 051 грн 56 коп., 3 % річних у сумі 2 325 грн 79 коп. та інфляційні втрати в сумі 3 728 грн 22 коп., вирішити питання судових витрат та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 19.03.2024р. прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження по справі, з огляду на те, що позивач у позовній заяві посилався на ч.5 ст. 28 ЦПК України, із зазначенням свого права на вибір підсудності із зверненням з позовом про захист прав споживачів.

Частиною 5 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

25.03.2024 представник АТ КБ «Приватбанк» Абібулаєва Т.Г. через систему «Електронний суд» подала клопотання про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, з огляду на те, що предметом спору у вказаній справі є безпідставно набуті відповідачем кошти і їх повернення в порядку ст. 1212 ЦК України, що відноситься до недоговірних зобов`язань, які регламентуються главою 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави». Представник відповідача вказує, що предметом позову є саме позадоговірне зобов`язання відповідача, яке не охоплюються нормами закону Про споживче кредитування. Також, сторона відповідача посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду України від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц, у якій визначено, що за пунктом 22 статті 1 ЗУ "Про захист прав споживачів" у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відтак на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо укладення, виконання та припинення спірного кредитного договору не поширюються норми Закону України "Про захист прав споживачів". А тому, представник відповідача вважає, що на вказані спірні правовідносини поширюються правила підсудності визначені ст. 27 ЦПК України.

20.06.2024р. в судове засідання позивач не з`вився, представник позивача ОСОБА_2 через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнятістю в іншій судовій справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо відкладення розгляду справи, наполягала на розгляді клопотання про передачу справи за підсудністю та просила його задовольнити.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Отже, позивачем не обґрунтовані позовні вимоги відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», а також, сторона позивача не подала жодних заперечень щодо заявленого відповідачем клопотання про передачу справи за підсудністю. Застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»), що в свою чергу підтверджено позивачем, шляхом посиланням у позовній заяві на відповідні норми матеріального права.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду.

Відтак, на думку суду, на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо стягнення з банку безпідставно набутих коштів не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилом загальної територіальної підсудності, встановленої ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичної особи пред`являються за її місцем знаходження згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження відповідача - 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь - який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Стаття 32 ЦПК України, передбачає, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона підсудна.

Приймаючи до уваги те, що на даний спір не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», у сторін виникли правовідносини, що регулюються нормами ст. 1212 Цивільного кодексу України, щодо стягнення безпідставно набутих коштів, підстав які б вказували на підсудність даної позовної заяви Білоцерківському міськрайонному суду Київської області не встановлено, натомість, вбачається помилковість прийняття до провадження даного спору, а тому суд дійшов висновку про необхідність направлення справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, за місцем знаходженням відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 27-28, 31-32 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, направити за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Передачу справи здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Суддя О. Я. Ярмола