ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» лютого 2024 року

м. Харків

справа № 636/888/23

провадження № 22ц/818/584/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 листопада 2023 року в складі судді Золотоверхої О.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 21 липня 2007 року.

Зазначила, що ОСОБА_2 зареєстрований в даній квартирі, однак вже не є її родиною, оскільки розлучені. З грудня 2018 року за вказаною адресою він не проживає, його речей у житловому приміщені немає, комунальні платежі не сплачує, зобов`язань по збереженню та ремонту житла не здійснює.

Вказала, що відповідач декілька років проживає у м. Харків. За зазначеною адресою фактично проживають вона та її діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Посилалася на те, що відповідач в добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації у вказаній квартирі, а факт його реєстрації порушує її права, як власниці. В тому числі на нього також нараховуються комунальні платежі.

Просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, серія паспорту НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_2 .

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору позивачем, у розмірі 1 073,60 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог позивачки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Не врахував того, що він не добровільно покинув місце проживання та реєстрації, а у зв`язку з погрозами позивачки та намаганням лишити життя з метою заволодіння його місцем проживання та майном, яке не повернуто позивачкою. Акцентував увагу суду на незаконності договору дарування спірної квартири, укладеної між сторонами. Посилався на те, що судом не постановлено окрему ухвалу з приводу бездіяльності правоохоронних органів міста Чугуєва щодо порушення прав дітей та психологічний тиск на них з боку позивачки. Зазначив, що він досі не ознайомлений з протоколом судового засідання від 20 листопада 2023 року, а архів з протоколом не підписаний секретарем.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

10 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона посилалася на те, що відповідач не проживає в її квартирі вже багато років та вона через органи ЦНАП зняла з реєстрації відповідача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. При цьому акцентував увагу суду на незаконність договору дарування.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилася. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від неї до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за її відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 27 серпня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 17 січня 2003 року розірвано (а.с.8).

Як вбачається з акту обстеження від 14 лютого 2023 року, складеного ОСОБА_5 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та підписаний старостою Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області ОСОБА_8 , ОСОБА_2 дійсно не мешкає за адресою: АДРЕСА_2 з грудня 2018 року (а.с.9).

Із довідки № 47 від 09 лютого 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що в ній зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.10).

Як вбачається з копії договору дарування квартири від 21 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-1683, укладеного між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах дарувальника ОСОБА_9 на підставі довіреності, посвідченої 17 травня 2007 року Есхарівською селищною радою Чугуївського району Харківської області по реєстру № 253, та ОСОБА_1 , дарувальник подарував, а обдарована прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15,26-27).

Матеріали справи містять звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з підстав погроз вбивством і розправою за телефонними розмовами від 18 листопада 2017 року, а також від 15 травня 2018 року з тих же підстав та зазначив, що в цьому задіяна його дружина (а.с.35,37-38).

03 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вжиття заходів щодо не допущення психологічного тиску на дочку зі сторони ОСОБА_1 та складення акту обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.39).

До суду апеляційної інстанції разом із запереченнями на апеляційну скаргу ОСОБА_1 надала копію витягу № 4 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08 січня 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судами встановлено, що спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування належною позивачеві квартирою, право користування якою відповідачі набули як члени сім`ї колишнього власника.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 з 22 грудня 2006 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

З 21 липня 2007 року ОСОБА_1 є власницею вказаної квартири. Таким чином з цього часу ОСОБА_2 проживав в ній як член сім`ї власниці житла.

ОСОБА_2 з 2019 року не є членом сім`ї власниці житла ОСОБА_1 та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею, і у спірній квартирі з 2018 року не проживає, що також не заперечується і ОСОБА_2 .

Встановивши, що ОСОБА_2 був відсутній у спірному приміщенні понад строк, встановлений частиною другою статті 405 ЦК України, та не довів належними і допустимими доказами поважності причин такої відсутності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі статей 71,72 ЖК України.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, судове рішення підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню ( частина 2 статті 376 ЦПК України ).

Разом з тим твердження ОСОБА_2 щодо того, що він не покидав місце проживання та реєстрації в добровільному порядку, а покинув його у зв`язку з погрозами позивачки та намаганням лишити життя з метою заволодіння його місцем проживання та майном, яке не було повернуто позивачкою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з наданих відповідачем доказів, зокрема, копій заяв та відповідей на них вбачається, що мало місце листування з приводу отриманих відповідачем погроз життю та з приводу зняття його старшої дочки, ОСОБА_10 , із реєстрації місця проживання за іншою адресою. Доказів звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу перешкод у користуванні спірним житлом, вселення, витребування майна, яке, за його твердженням, залишилось у спірній квартирі, тощо, - матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_2 щодо незаконності договору дарування, видачі ордерів судовою колегією не приймаються, оскільки такі позовні вимоги судом першої інстанції не розглядалися і вони не можуть бути предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Твердження ОСОБА_2 щодо порушення представниками норм процесуального права при поданні документів до суду колегія суддів відхиляє, оскільки представники подавали документи не через ЄСІТС у травні та листопаді 2023 року, а обов`язок реєстрації електронних кабінетів представниками в цивільному процесі вводиться в дію з лютого 2024 року.

Доводи ОСОБА_2 на те, що судом не постановлено окрему ухвалу з приводу бездіяльності правоохоронних органів міста Чугуєва колегія суддів також відхиляє, оскільки суд першої інстанції правомірно не вбачав правових підстав для постановлення окремої ухвали. Усна заява ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції щодо постановлення окремої ухвали щодо бездіяльності правоохоронних органів міста Чугуєва також не підлягає задоволенню, оскільки доказів порушення законодавства, як це передбачено статтею 262 ЦПК України, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він досі не ознайомлений з протоколом судового засідання від 20 листопада 2023 року, а архів з протоколом не підписаний секретарем, не є підставою для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, тільки в частині неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а по суті спору позов задоволено в повному обсязі, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 20 листопада 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 07 лютого 2024 року.