ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2926/21 Номер провадження 22-ц/814/320/24Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Абрамова П.С., Кузнєцової О.Ю.,

за участю секретаря Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про встановлення земельного сервітуту

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гонтаря Валерія Миколайовича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, у якому остаточно визначившись з позовними вимогами, прохав виділити в натурі у власність йому, як співвласнику 7/10 частин домоволодіння земельну ділянку площею 500 м.кв. на земельній ділянці, розташовані по АДРЕСА_1 кадастровий номер :04:004:0233 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 405 кв.м площі земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 кадастровий номер :04:004:0235 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що відповідає даним Державних актів на право власності на земельні ділянки, згідно "Варіанту розподілу земельних ділянок. Схематичний план земельних ділянок" зображеному у додатку № 1 до висновку експерта Маківського М.В. № 13-21 від 29.03.2021 р. червоним кольором вказано земельну ділянку співвласника 7/10 частин домоволодіння ОСОБА_1 .

Прохав залишити у власності ОСОБА_2 як співвласника 3/10 частин домоволодіння земельну ділянку площею 500 кв.м на земельній ділянці за вищевказаною адресою, кадастровий номер :04:004:0233 та 406 м.кв. площі земельної ділянки, кадастровий номер :04:004:0235, що відповідає даним

Державних актів на право власності на земельні ділянки, згідно "Варіанту розподілу земельних ділянок. Схематичний план земельних ділянок" зображеному у додатку №1 до висновку експерта Маківського М.В. №13-21 ід 29.03.2021 р. - синім кольором вказано земельну ділянку співвласника 10 частин домоволодіння ОСОБА_2 .

Та прохав припинити право спільної часткової власності на вказані земельні ділянки у зв`язку з їх виділенням у окремий об`єкт нерухомості та встановити на його користь безоплатний безстроковий земельний сервітут на площі 10 кв.м. та 23 кв.м. відносно вищезазначених земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 - для проходу та проїзду транспорту та для обслуговування належної йому частини домоволодіння.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що сторони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок розташований на земельних ділянках :04:004:0233 та :04:004:0235. Між ними не було досягнуто домовленості щодо поділу в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до неможливості укласти договір в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України. З цих підстав він має право на виділ майна в натурі в судовому порядку. Вважає доцільним проведення поділу відповідно до висновку експерта від 29 березня 2021 року № 13-21, складеного ОСОБА_3 , зі встановленням сервітутів.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено на користь ОСОБА_1 безоплатний безстроковий земельний сервітут на площі 10 кв.м. земельної ділянки площею 500 кв.м з кадастровим номером :04:004:0233 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 31.08.2021 по справі 524/710/21 - для обслуговування належної ОСОБА_1 частини домоволодіння згідно Варіанту розподілу земельних ділянок. Схематичний план земельних ділянок зображеному у додатку № 1 до висновку експерта Маківського М.В. № 13-21 від 29.03.2021.

В задоволенні вимог щодо поділу земельних ділянок, припинення спільної часткової власності на земельні ділянки відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 грн.

Судові витрати в сумі 2706,83 грн покладено на позивача.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позову в частині встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 23 кв.м., оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Гонтар Валерій Миколайович. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, прохав скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що ухвалюючи рішення, суд не вмотивував свою позицію відхилення висновку експерта ОСОБА_3 в частині необхідності встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 23 кв.м.

Вказував, що відповідач не обґрунтував доказами порушення його прав, як землекористувача запропонованим варіантом земельного сервітуту.

Зазначав, що суд відмовив у встановленні земельного сервітуту в тій частині, де знаходиться прохід до його земельної ділянки, тобто, при такому розподілі ОСОБА_1 залишається позбавленим доступу до його будівель А, Е з боку відповідача, що позбавляє його можливості належним чином обслуговувати ці будівлі з того боку та мати до них доступ.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.08.2021 Автозаводський районний суд міста Кременчука ухвалив рішення по справі 524/710/21 за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_4 , про виділ у натурі частки майна та визнання права власності.

Вказаним рішенням суд, в тому числі, виділив в натурі ОСОБА_2 в окремий об`єкт нерухомості, що складає одиницю, земельні ділянки із кадастровими номерами :04:004:0233, площею 500 кв.м., та :04:004:0235, площею 406 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , які зафарбовані в Додатку №2 на плані Варіанту поділу червоним (рожевим) кольором та червоним (рожевим) кольором зі штрихом, відповідно до висновку експерта № 9/5-20 від 05 листопада 2020 року, складеного ОСОБА_5 та визнав за нею право власності на вказаний об`єкт; виділив в натурі ОСОБА_1 в окремий об`єкт нерухомості, що складає одиницю, - земельні ділянки з кадастровими номерами :04:004:0233, площею 500 кв.м., та :04:004:0235, площею 405 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , які зафарбовані в Додатку №2 на плані Варіанту поділу синім кольором та синім кольором зі штрихом, відповідно до висновку експерта № 9/5-20 від 05 листопада 2020 року, складеного ОСОБА_5 та визнав за ним право власності на вказаний об`єкт; припинив право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:004:0233 та :04:004:0235 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 20 липня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31 серпня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ у натурі майна та визнання права власності залишив без змін.

Також встановлено, що 19.01.2023 на підставі судового рішення по справі 524/710/21 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково вимогу позивача щодо встановлення земельного сервітуту, а саме: встановлення на його користь безоплатного безстрокового земельного сервітуту на площі 10 кв.м. земельної ділянки площею 500 кв.м з кадастровим номером :04:004:0233 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_2 на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 31.08.2021 по справі 524/710/21 - для обслуговування належної ОСОБА_1 частини домоволодіння згідно Варіанту розподілу земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено необхідність встановлення сервітуту на площі 23 кв.м.

Крім того, місцевим судом зауважено, що необхідність встановлення земельного сервітуту площею 10 кв.м була визначена в двох висновках експертів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з положеннями частини четвертої та п`ятої статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з частиною першою статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).

Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Згідно зі статтею 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, такого земельного сервітуту як право проходу та проїзду на велосипеді, а також право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (стаття 98, 99 ЗК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона

повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 31серпня 2021 року, яке вже набрало законної сили, проведено реальний поділ житлової будівлі з господарськими спорудами та земельних ділянок, належних сторонам по справі.

При вирішенні даного спору, судом було враховано висновок експерта №9/5-20 від 05.11.2020 року, складеного ОСОБА_5 . При поділі земельних ділянок враховано Додаток №2 вказаного висновку експерта, відповідного до якого запропоновано встановлення земельного сервітуту на площі 10 кв.м.

При оскарженні рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17.03.2023 року, ОСОБА_1 посилався на те, що місцевим судом безпідставно не враховано висновок експерта Маківського М.В. №13-21 від 29 березня 2021 року, на який він посилається зараз при зверненні з позовними вимогами.

Таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили вже надано оцінку, як доказу висновку експерта Маківського М.В. від 29.03.2021 року. Він суперечить визначеному місцевим судом в рішенні варіанту поділу земельних ділянок, відповідно до якого підстав для встановлення сервітуту площею 23 кв.м не вбачається, оскільки виділеної земельної ділянки достатньо для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, належних позивачу.

Враховуючи викладене, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта ОСОБА_3 в частині встановлення земельного сервітуту площею 23 кв.м.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону - підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Ураховуючи те, що скаржником оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні позову в частині встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 23 кв.м., рішення в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Разом з тим, на адресу Полтавського апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Малека Ірина Василівна подала заяву про стягнення понесених судових витрат, у якій прохала за результатами розгляду справи в суді апеляційної інстанції відшкодувати ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14200,00 грн.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів

за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).

Указана судова практика є незмінною.

Колегія суддів зауважує, що адвокат Малека І.В. надавала ОСОБА_2 правничу допомогу при розгляді цієї справи у суді апеляційної інстанції, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до пункту 3 договору про надання правової допомоги від 18 січня 2024 року № б/н розмір гонорару за даним договором є фіксованим та складає 14200,00 грн, з яких 41,5% (/5893,00 грн) є ПДФО + ЄСВ+ВЗ, а також визначено види роботи адвоката за які сплачується фіксований гонорар.

Згідно з довідкою від 29 січня 2024 року №б/н визначено види робіт, а саме: представництво інтересів відповідача та надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції під час здійснення цивільного судочинства у вказаній справі та за які визначено фіксований гонорар у розмірі 14200,00 грн, з яких 41,5% (/5893,00 грн) є ПДФО + ЄСВ+ВЗ.

Також заявником надано докази направлення вказаної заяви іншим учасникам справи.

Таким чином, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

У постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви представника ОСОБА_2 адвоката Малеки Ірини Василівни про стягнення понесених судових витрат на правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 14200,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гонтаря Валерія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 14200,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

О.Ю. Кузнєцова