УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 464/446/24

провадження № 61-9756ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» на постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення ПрАТ «Львівобленерго» від 26 грудня 2023 року, оформлене протоколом № 15111 за результатами розгляду акта про порушення № 15111 від 23 червня 2023 року, яким прийнято рішення визначити обсяг та вартість електричної енергії, необлікованої внаслідок порушення споживачем «Правил роздрібного ринку електричної енергії» на підставі підпункту 1 пунктів 8.4.2, 8.4.7, 8.4.8, 8.4.9, 8.4.11 та вирішено провести нарахування позивачу з дати проведення контрольного огляду, а саме з 21 травня 2023 року; зобов`язати ПрАТ «Львівобленерго» списати заборгованість на загальну суму 29 035,85 грн нараховану позивачу на підставі рішення від 26 грудня 2023 року оформленого протоколом № 15111, за результатами розгляду акта про порушення № 15111 від 23 червня 2023 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Львівобленерго» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду. Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Яцишин А. В., подав апеляційну скаргу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яцишина А. В. задоволено.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі суд не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права.

04 липня 2024 року ПрАТ «Львівобленерго», через засоби поштового зв`язку, подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування апеляційний судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду.

Пред`явлення позову - це дія, яку вчиняє особа з метою захисту своїх прав, свобод чи інтересів (прав, свобод чи інтересів інших осіб) шляхом подання позовної зави до суду першої інстанції. Отже, пред`явлення позову є вольовим актом особи, спрямованим на захист своїх прав, свобод чи інтересів, який не залежить від прийняття судом щодо нього певного процесуального рішення - відкриття провадження у справі чи повернення позову.

Пред`являючи позов до суду, позивач визначає до відповідача матеріально-правову вимогу про поновлення порушеного права.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову - обов`язком суду під час розгляду справи, проте не є оцінкою на стадії відкриття провадження.

Посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, із урахуванням якого суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, є необґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення Правил користування електричною енергією (далі - ПКЕЕ) та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому такі вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Зі змісту позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 в суді першої інстанції вбачається, спір виник щодо скасування рішення ПрАТ «Львівобленерго» від 26 грудня 2023 року, яке оформлене протоколом № 15111, за результатами розгляду акта про порушення № 15111 від 23 червня 2023 року, а у справі № 522/12901/17-ц - щодо скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ, питання щодо скасування рішення комісії не було предметом розгляду, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 910/17955/17 зроблено висновок про те, що вимога про скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання в контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, вірно виходив із того, що висновок місцевого суду про те, що вимоги позивача не підлягають судовому розгляду, а провадження у справі не підлягає відкриттю є передчасним та таким, що зроблений без встановлення дійсних обставин справи.

Доводи та аргументи, наведені ПрАТ «Львівобленерго» у касаційній скарзі, не дають підстав для висновків про незаконність оскаржуваного судового рішення, тому правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування, касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» на постанову Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко