Справа № 487/905/24
Провадження № 2/487/1299/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2024 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Самедової Р.Ш.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Маркіна С.І.,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Мілюченко В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.11.2005 між сторнами укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1607. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2023 у справі №487/2010/23 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач вказує, що в період шлюбу була придбана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 115,9 кв. м, житловою площею 67,3 кв. м. Квартира зареєстрована на відповідачку ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 372'6749, виданого 07.05.2015. Отже, квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Відповідачка є співвласником вказаної квартири. Проте станом на день звернення до суду між сторонами склалися неприязні відносини, відповідачка чинить перешкоди у доступі до житла та не дає можливості позивачу проживати у квартирі, чим порушує його права.

Ухвалою суду від 12.02.2024 відкрито провадження у цивільній справі і призначено підготовче засідання.

16.04.2024 від представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Мілюченко В.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що спірна квартира була придбана 07.05.2015 у період шлюбу сторін, на ім`я ОСОБА_2 . В зазначеній квартирі ніхто не зареєстрований і на теперішній час ніхто не мешкає. Утримує квартиру лише ОСОБА_2 . На даний час в суді розглядається справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 . Спірна квартира є серед майна, яке підлягає поділу, і ОСОБА_2 просить визнати за нею право власності на цю квартиру. Відповідачка проживає в м. Одеса, а коли приїздить до м. Миколаєва, то зупиняється у своїх батьків, а тому не має часу і можливості перешкоджати позивачу у користуванні квартирою. Позивач не надав суду доказів перешкоджання йому у користванні квартирою АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_2 , де і проживає, більш того, він чинить перешкоди в користуванні житловим будинком відповідачці, який теж є її власністю, і з цього приводу в суді розглядається цивільна справа. ОСОБА_1 подав свій позов коли дізнався, що відповідачка подала до суду позов про уснення перешкод у користуванні житловим будинком, у якому зареєстровані строни по справі, а мешкає тільки позивач ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 09.05.2024 закрито підготовче провадження у справі і призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Маркін С.І. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Мілюченко В.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, заначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 19.11.2005 сторони уклали шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1607.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2023 у справі №487/2010/23 шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу, 07.05.2015 сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 Сімейного Кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

У Заводському районному суді м. Миколаєва розглядається цивільна справа №487/8391/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

На час розгляду справи рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного із подружжя відсутнє.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у доступі до житла та не дає можливості проживати у квартирі, чим порушує його права. Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що відповідачка змінила замки у квартирі, не надає позивачу другий екземпляр ключів, наразі у квартирі ніхто не проживає.

05.02.2024 позивач звернувся до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області з заявою, в якій просить провести перевірку дій його колишньої дружини ОСОБА_2 , яка не пускає його до житла за адресою: АДРЕСА_3 , яке є спільним майном подружжя.

Отже, за таких обставин, оскільки сторони є співвласниками квартри АДРЕСА_1 , і відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачки щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 суд задовольняє у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витати, які складаються з судового збору в сумі 1211,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,40 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 23.08.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Т.А. Карташева